Държавен вестник, бр. 117, 2002 г., стр. 8

С Т Р .  8
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  117
ки гражданин (чл. 56 от Конституцията) и с га-
рантирания съдебен контрол върху админист-
ративните актове (чл. 120, ал. 1 и 2 от Консти-
туцията) предвидената в закона необжалваемост
по съдебен ред на актове на комисията и на
нейни органи, включително и тези, с които се
отнемат разрешения за дейност на финансови-
те институции, върху които комисията ще осъ-
ществява контрол.
Въпреки наличието на някои изключения от
конституционния принцип на чл. 120 от Конс-
титуцията за обща клауза за съдебен контрол
върху административните актове налагането и
разширяването на подобна тенденция в нашето
законодателство е недопустимо. Конституци-
онният съд многократно е обръщал внимание,
че съдебният контрол върху административни-
те актове е “конститутивен елемент на право-
вата държава” (Решение № 18 от 14 ноември
1997 г. по к.д. № 12 от  1997 г.—ДВ, бр. 110 от
1997 г.) и че “изключването на някои админис-
тративни актове от обсега на съдебния контрол
за законосъобразност е правомощие на законо-
дателя, с което не следва да се злоупотребява”
(Решение № 8 от 2 май 1999 г. по к.д. № 4 от
1999 г.—ДВ, бр. 47 от 1999 г.). Разпоредбата на
чл. 120, ал. 2 от Конституцията, която дава въз-
можност някои административни актове да се
изключат от съдебния контрол, “е изключение
и следва да се тълкува и прилага ограничител-
но—когато са налице достатъчно сериозни и
основателни причини, когато изрично консти-
туционно прогласена ценност трябва да бъде
приоритетно защитена” (Решение № 2 от 30 март
2000 г. по к.д. №2 от 2000 г.—ДВ, бр. 29 от
2000 г.). Законодателят може да установява
изключения от съдебния ред за обжалване на
административните актове “само тогава, кога-
то това изключение не накърнява конституци-
онно признатите основни права и свободи на
гражданите”(Решение № 5 от 18 февруари 1997г.
по к.д. № 25 от 1996г.—ДВ, бр. 20 от 1997 г.).
Необжалваемостта на актовете на комисия-
та, включително и тези, с които се налагат най-
тежки принудителни административни мерки,
би дала възможност за некоректно упражнява-
не на правомощията є, за превратно упражня-
ване на власт. Отчетите на комисията пред
Народното събрание, приети от него, включи-
телно и когато не бъдат приети от него, не биха
могли до доведат до отмяна на евентуални не-
законосъобразни нейни актове, както и да въз-
становят настъпилите неблагоприятни после-
дици за засегнатите лица.
В конкретния случай с отнемането на право-
то на защита на толкова широк кръг лица изк-
лючението, допуснато в чл. 120, ал. 2 от Конс-
титуцията, се превръща в правило, което обез-
смисля принципа, съдържащ се в чл. 120, ал. 1 от
Конституцията, както и в Закона за админист-
ративното производство и Закона за Върхов-
ния административен съд. Република България
не би могла да бъде правова държава, ако всяко
парламентарно мнозинство, в зависимост от
тяснопартийните си интереси, предвижда с все-
ки нов закон или проект за изменение на закон
необжалваемост на актовете на изпълнителна-
та власт пред съд. Съдебният контрол върху
актовете на административни органи е основен
конституционен принцип, възприет във всички
съвременни демократични и правови държави.
Искам отсега да заявя, че и занапред катего-
рично ще се противопоставям на всякакви опи-
ти необосновано да се ограничава съдебният
контрол върху актове на администрацията.
Смятам за несъвместимо с принципа на пра-
вовата държава установяването на годишни так-
си, платими от контролираните лица за това, че
се извършва държавен надзор върху дейността
им въобще, а не за конкретно предоставяни ус-
луги. Заплащането на посочените годишни так-
си придобива по-скоро характера на допълни-
телно данъчно задължение. Това нормативно
решение би създало опасен прецедент в правна-
та ни система.
Недопустимо е за осъществяване на възло-
жена със закон надзорна дейност, като право-
мощие на контролен орган, проверяваните лица
да плащат годишни такси. Това е единственият
случай в законодателството, където контроли-
раните лица си плащат за това, че ги контроли-
рат, при това, без да могат да обжалват най-
тежките актове, с които се засягат техни права.
На комисията със закон се възлагат властни-
чески правомощия по осъществяване на регу-
латорна и контролна дейност и упражняването
им не е услуга, за която следва да се плащат
такси, а осъществяване на публична функция.
С новата редакция на чл. 112, ал. 4 от Закона
за допълнително доброволно пенсионно осигу-
ряване, предвидена в § 11, т. 14 от преходните и
заключителните разпоредби, се забранява съ-
биране на обяснения и възражения от заинте-
ресованите лица при налагане на посочените в
ал. 1 на чл. 112 четиринадесет вида принудител-
ни административни мерки. С това се нарушава
основното право на защита на засегнатите лица,
предвидено в Закона за административното
производство, като те се лишават от възмож-
ността да бъдат уведомени за започналите про-
изводства по налагане на принудителни мерки,
както и да дават обяснения и възражения по
тях. Това според мен също е недопустимо.
Предвид изложените по-горе мотиви връщам
за ново обсъждане в Народното събрание Зако-
на за Комисията за финансов надзор, като ос-
порвам разпоредбите на: чл. 13, ал. 3, т. 1, 2, 3 и
4—по отношение на решенията по ал. 1, т. 11;
чл. 15, ал. 4, т. 1 и 2; чл. 16, ал. 4—по отношение
на актовете по ал. 1, т. 15; чл. 17, ал. 4 —по от-
ношение на актовете по ал. 1, т. 12; чл. 27, ал. 1,
т. 7 във връзка с приложението към чл. 27, ал. 2,
т. 1.4, 2.10, 3.6 и 4.6; § 11, т. 14 от преходните и
заключителните разпоредби—по отношение на
новата разпоредба на чл. 112, ал. 4 и чл. 114, ал. 1
от Закона за допълнително доброволно пенси-
онно осигуряване.
Президент на републиката: Георги Първанов