Държавен вестник, бр. 35, 2007 г., стр. 4

С Т Р .  4
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  35
да задължения. В този смисъл всеки правен су-
бект, който атакува пред съда подзаконов адми-
нистративен акт, следва да обоснове засягане на
определено право, свобода или законен интерес.
Според омбудсмана необходимостта на все-
ки правен субект да обосновава, че е налице за-
сягане на негови права или законни интереси
или че се създават задължения със съответния
подзаконов административен нормативен акт,
противоречи на изискванията на правовата дър-
жава според чл. 4, ал. 1 и чл. 120, ал. 2 от Кон-
ституцията. Омбудсманът, Асоциацията за ев-
ропейска интеграция и права на човека, Дружес-
твото “Български адвокати за правата на чове-
ка” и Висшият адвокатски съвет поддържат, че
разпоредбата на чл. 186, ал. 1 АПК противоречи
на чл. 4, ал. 1, чл. 56 и чл. 120, ал. 2 на Конститу-
цията, тъй като в правовата държава всеки пра-
вен субект има интерес от законосъобразно уп-
равление, което се осъществява и чрез подзако-
новите нормативни актове. В този смисъл спо-
ред искателя чл. 186, ал. 1 АПК е противокон-
ституционен, доколкото стеснява кръга на ли-
цата, които имат право да обжалват подзаконо-
вите административни актове чрез въвеждане-
то на изискване те да доказват правен интерес от
обжалването. Така фактически се постулира съ-
ществуването на интерес на гражданите и юри-
дическите лица по презумпция, която ги осво-
бождава от необходимостта да доказват нару-
шаване или застрашаване на права при обжал-
ването на подзаконови административни нор-
мативни актове. Според искането, в практичес-
ки план, всеки правен субект може всякога и за
всички да атакува нормативните актове на из-
пълнителната власт, като се позовава на пре-
зумпцията, че не е необходимо да обосновава
пряко засягане на права, защото има интерес от
функционирането на правовата държава.
По този начин гаранционната функция на
правото на защита по отношение на нарушени
или застрашени права се изпразва от смисъл,
защото правото на защита се поставя в дейст-
вие поради презюмирания интерес на всеки
правен субект от съществуването на правова
държава, който не следва да бъде обосноваван.
Подобно разбиране лишава от смисъл чл. 186,
ал. 1 АПК, защото дори когато са нарушени или
застрашени права, не следва да се обосновава
интерес, тъй като и тогава се презюмира, че
интересът им се свежда до съществуването на
правовата държава.
 На схващането на омбудсмана противостои
твърдението на Министерския съвет и министъ-
ра на правосъдието, че нормата на чл. 186, ал. 1
АПК съответства на чл. 120, ал. 2, чл. 56 и чл. 4,
ал. 1 от Конституцията, както това е изяснил
Конституционният съд в Решение № 21 от 26 ок-
томври 1995 г. Гражданите и юридическите лица
могат да обжалват пред съдилищата всички ад-
министративни актове, включително вът-
решнослужебните, щом тези актове нарушават
или застрашават техни права или законни инте-
реси и не са изключени със закон от съдебно
обжалване. Конституционният съд не намира
основание да се отклони от разбирането си, от-
разено в Решение № 21 от 26 октомври 1995 г.
Още повече, че при създаването на нормата на
чл. 186, ал. 1 АПК законодателят се е съобразил
с изискванията на Конституцията и по-специал-
но с чл. 120, ал. 2, чл. 56 и чл. 4, ал. 1 от основния
закон на Република България, а също така и с
практиката на Конституционния съд.
 Конституционният съд счита, че във всич-
ки случаи, когато гражданите атакуват индиви-
дуални, общи или нормативни административ-
ни актове, те трябва да докажат пред компетент-
ния съд, че е налице засягане на техни права
или законни интереси. При това заинтересова-
ността следва да е правомерна, лична и обосно-
вана. Чрез последната хипотеза в чл. 186, ал. 1
АПК, която визира потенциалната възможност
от засягане на права, законни интереси или по-
раждане на задължения като предпоставка за
обжалване, българският законодател отразява
съвременните демократични стандарти в раз-
витието на процесуалната легитимация при
упражняване правото на защита особено кога-
то съществува заплаха за публични, колектив-
ни и частни интереси от незаконосъобразно
правотворчество на администрацията.
По принцип нормативният административен
акт се отнася до широк кръг от граждани, чии-
то законни интереси не само са засегнати, но и
могат да бъдат засегнати. Затова и чл. 186, ал. 1
АПК е посочил, че право да обжалват имат и
лицата, които могат да бъдат засегнати от него.
Това всъщност е смисълът на чл.120, ал. 2 от
Конституцията, който дава право да обжалват
акта всички засегнати лица. Това означава, че
засегнати по смисъла на чл. 186, ал. 1 АПК са
всички граждани, до които той се разпростира.
В случаите, когато нормативният администра-
тивен акт регламентира положението на опре-
делен кръг физически или юридически лица,
легитимирани да го обжалват са само тези,
чиито права актът засяга или би могъл да засег-
не. Така, когато например един нормативен
административен акт урежда статуса на тесен
кръг лица като положението само на чужден-
ците, или само на една или друга професия, или
на жителите само на едно населено място.
В юриспруденцията на Европейския съд по
правата на човека също се наблюдава тенден-
ция за умерено разширяване на процесуалната
легитимация, обусловена от широкото трети-
ране на гражданина като потенциална жертва
(Klass Case, 6 September, 1978, A 28).
 Конституционният съд счита, че твърдени-
ето, че не е необходимо да се доказва правен
интерес при обжалването на административните
нормативни актове, е необосновано. Трудно би
могла да бъде споделена позицията дори и при
възможно най-широкото разбиране за правен
интерес, което включва необходимостта от за-
коносъобразна дейност на изпълнителната
власт, той да не се обосновава при упражняване
на правото на защита пред съда. Формулата за