Държавен вестник, бр. 14, 2010 г., стр. 13

БРОЙ  14	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  13  
разило неблагоприятно и върху политическата 
стабилност, която се формира от постигането 
в кратък срок след провеждане на изборите на 
окончателни и безспорни изборни резултати, 
които определят новата политическа конфигу-
рация – управляващо мнозинство и опозиция в 
парламента. Ако за неговото предотвратяване 
през изборния период е от значение качеството 
на изборния закон и успешното му прилагане 
от изборната администрация, то в следизборния 
основна роля за това има активната и отго-
ворна позиция на органите по чл. 150, ал. 1 
от Конституцията.
Конституционен съдия: Благовест Пунев
Румен Ненков
Като не възразявам срещу съображенията 
на мнозинството по постановеното решение, 
изразявам особено мнение само по допусти-
мостта на произнасянето по същество.
Считам, че искането е направено от лица 
извън кръга по чл. 150, ал. 1 от Конституцията, 
поради което следваше да се отклони, а произ-
водството по делото – прекрати при условията 
на чл. 26, ал. 1, т. 1 във връзка с чл. 25, ал. 2 
от Правилника за организацията на дейността 
на Конституционния съд (ПОДКС).
Като основание за образуване на делото 
е послужило писмо изх. № 4445/2009 г. от 
22.07.2009 г. на главния прокурор, с което е 
препратено „искане“ на Яне Георгиев Янев в 
качеството му на представляващ партия „Ред, 
Законност и Справедливост“ и трима кандидати 
за народни представители от същата партия 
за частична отмяна на изборите за народни 
представители, проведени на 5 юли 2009 г., 
по отношение на 122 избирателни секции на 
територията на Република Турция и обявяване 
на незаконност на избора на седем народни 
представители от ПП „Движение за права и 
свободи“.
По повод на указание да изготви собствено 
аргументирано искане в съответствие с чл. 18, 
ал. 2, т. 4 и 5 ПОДКС с писмо от 29.07.2009 г. 
главният прокурор е заявил, че е проверил 
единствено допустимостта на „искането“ на 
заинтересованите участници в изборите и го е 
препратил на Конституционния съд, без да взема 
отношение по изложените в него фактически 
и правни съображения, считайки, че чл. 112 от 
Закона за избиране на народни представители 
(ЗИНП) създава отделен, втори процесуален 
ред за сезиране на съда от лица, невключени 
в кръга, очертан от чл. 150, ал. 1 от Консти-
туцията на Република България.
 Тълкуването на закона, направено от главния 
прокурор, е неправилно. В случая не се налага 
обсъждане на принципния въпрос, дали Кон-
ституционният съд би бил обвързан ad hoc от 
противоконституционни законови разпоредби, 
защото нормата на чл. 112 ЗИНП е съобразена 
с Конституцията, в частност – с нейния чл. 150, 
ал. 1. Очевидната идея на законодателя е била 
да предостави на недоволните участници в из-
борите възможност да постигнат цялостна или 
частична отмяна на изборните резултати, без 
при това да се разширява кръгът на субектите, 
които разполагат с правото да отправят искания 
до Конституционния съд. Точно затова заинтере-
сованите лица могат „да оспорват законността 
на избора чрез…“, но не и да обжалват самия 
акт на обявяване на изборния резултат, каквато 
терминология е възприета в чл. 104 от Закона 
за местните избори.
От съдържанието на чл. 112 ЗИНП не 
може да се извлече извод, че в нарушение на 
Конституцията оспорващите могат да изготвят 
самостоятелно искане до Конституционния 
съд, като използват някои от лицата или орга-
ните по чл. 150, ал. 1 от Конституцията само 
като „пощенска кутия”. Законът предоставя 
на недоволните от обявения изборен резултат 
единствено инициативата за започване на 
конституционно производство. Недоволство-
то може да бъде уважено от орган или група 
лица по чл. 150, ал. 1 от Конституцията чрез 
изготвяне на съответно мотивирано искане 
до Конституционния съд съобразно импе-
ративното изискване на основния закон, но 
може и да бъде отхвърлено от същите. Целта 
на законодателя е да се избегне затрупването 
на Конституционния съд с многобройни дела, 
както и да се предотврати произтичащата от 
такава ситуация политическа нестабилност, 
свързана с оспорената легитимност на влас-
тта. Затова органът или лицата, чрез които е 
направено оспорването, са длъжни да проверят 
не само допустимостта му от гледна точка на 
легитимация, правен интерес, срок и пр., но 
и по същество да решат дали приемат, или 
отхвърлят фактическите и правните съобра-
жения на оспорващия.
Произнасянето на Конституционния съд в 
изпълнение на правомощието му по чл. 149, 
ал. 1, т. 7 от Конституцията е възможно само 
тогава, когато е сезиран с искане на органи 
или група лица, визирани в чл. 150, ал. 1 от 
Конституцията. В случая компетентният дър-
жавен орган (главният прокурор) не е изготвил 
такова искане и дори не е изразил изрично 
подкрепата си за фактическите и правните 
съображения на онези заинтересовани поли-
тически субекти, които са оспорили частично 
законността на изборите за народни представи-
тели, проведени на 5 юли 2009 г. Следователно 
Конституционният съд не е надлежно сезиран, 
за да може да се произнесе по съществото на 
поставените въпроси.
Конституционен съдия: Румен Ненков
1140