Държавен вестник, бр. 100, 2008 г., стр. 9

Б Р О Й  100
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  9
механизъм за контрол от страна на независим
административен орган, овластен по силата на
закон и в съответствие с Конституцията, да
предотвратява злоупотреби в процеса на въз-
лагане на обществени поръчки и поради това
тя не влиза в противоречие с чл. 119 от Конс-
титуцията. Според КЗК няма пречка актът,
който се постановява по повод оспорване за-
коносъобразността на индивидуален админис-
тративен акт, също да бъде индивидуален
административен акт, а органът, който го из-
дава, не е необходимо да бъде висшестоящ, а
би могъл да бъде и независим държавен орган,
както изрично допуска правото на ЕС. В ста-
новището се посочва също така, че КЗК не
осъществява правораздаване, защото производ-
ството, което се развива пред нея, не е състе-
зателно производство, а тя действа служебно.
От друга страна, КЗК постановява един стаби-
лен административен акт, който няма сила на
пресъдено нещо. В заключение се посочва, че
производството по обжалване на решения,
действия и бездействия на възложителя пред
КЗК не е юрисдикционно, а особен вид адми-
нистративно производство, което е уредено в
специален закон по подобие на развитата в
чл. 94—96 АПК специална процедура при об-
жалване на сложни от фактическа или правна
страна случаи.
Конституционният съд, след като обсъди
доводите, изложени в искането и в постъпили-
те по делото писмени становища, за да се про-
изнесе, взе предвид следното:
1. Правораздаването представлява незави-
симо разрешаване на конкретни правни спо-
рове, т. е. чрез него се установява какво казва
определена действаща правна норма, кое е дъл-
жимото поведение и дали и доколко реализи-
раното поведение—действие или бездействие—
е съобразно с предписанията на правото в кон-
кретния случай. То е дейност по прилагане на
законите и в този смисъл се извършва въз ос-
нова и в изпълнение на закона. Ето защо и
решаването на правни спорове, което не е свър-
зано с прилагането на законите към конкрет-
ни случаи, няма да има характер на правораз-
даване. От друга страна, не всяко разрешаване
на правни спорове по конкретни случаи има
смисъл на правораздаване. За да се квалифи-
цира дейността като правораздаване, необхо-
димо е тя да е насочена към разрешаване на
правни спорове по повод съответно сезиране и
при спазването на определено състезателно
производство в условията на независимост и
самостоятелност на решаването. Тъкмо защо-
то чрез правораздаването се разрешава конк-
ретен правен спор, то отсъденото при тези ус-
ловия естествено трябва да се ползва с особена
стабилност, която да изключва неговото пре-
решаване. Правният спор е основна, но все пак
не е единствената достатъчна индикация, за да
бъде развитото по негов повод производство,
окачествено като правораздаване. Другите
определящи за правораздаването признаци
също са от значение, за да може произнасяне-
то да има смисъл на отсъждане какво казва
законът по конкретния случай, а не някаква
друга цел. Щом дейността се изразява в неза-
висимо и самостоятелно решаване на правни
спорове в условията на състезателност, чието
начало се поставя със съответно сезиране, тя
има характеристиките на правораздаване.
Следователно, за да бъде дейността възпри-
ета като правораздаване, необходимо е да се
отчита нейната природа. Член 119 от Конститу-
цията, който разпорежда, че правораздаването
се осъществява от съдилища, не дава основание
за някакъв по-различен извод и по-специално,
че критерий за обособяването на правораздава-
нето е органът, който го извършва. Целта на
този текст не е да определя критерия, коя дей-
ност представлява правораздаване, доколкото
извън всякакво съмнение съдилищата не само
правораздават, но могат да извършват и адми-
нистративна дейност в съдебна форма.
При това положение не е приемливо крите-
рий за това, дали дадена дейност представлява
правораздаване или осъществяване на държав-
но управление, да бъде единствено правното
положение на органа, който я осъществява, а
не нейната природа. Оспорването на законосъ-
образността на решенията, действията и без-
действията на възложителите на обществени
поръчки, както и въобще оспорването на зако-
носъобразността на административен акт, пред-
ставлява правен спор, който при положение, че
трябва да бъде разрешен от независим орган
след сезиране в условията на състезателно про-
изводство, ще представлява правораздаване. Об-
ратното би означавало недопустимо смесване
на административна дейност и правораздаване
и оттук конфликт с принципа за разделение на
властите. Доколкото пък правен спор се разре-
шава, без да са налице останалите признаци на
правораздаването, тъкмо за това ще може да се
приеме, че става въпрос за осъществяване на
административна дейност.
2. В глава единадесета от ЗОП се предвиж-
да особен ред за обжалване на решения, дейс-
твия и бездействия на възложителите на об-
ществени поръчки. Тук законодателят е уста-
новил специални правила, с които въвежда от-
клонения от общия режим на оспорване на ад-
министративни актове, уреден в АПК. Тази про-
цедура има доста особености: може да се ата-
кува не само крайният акт на възложителите
на обществени поръчки, а и всички техни дейс-
твия в хода на процедурата, обжалването няма
суспензивен ефект, други са правилата относ-
но образуването, насрочването и приключва-