Държавен вестник, бр. 43, 2012 г., стр. 59

БРОЙ  43	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  59  
поради нарушение на материалния закон и 
необоснованост – касационни отменителни 
основания по чл. 209, т. 3 АПК. Претендира 
се отмяна на решението и постановяване на 
друго по съществото на спора, с което да се 
остави в сила разпоредбата на чл. 295, ал. 6 
ППЗИНЗС, издаден от министъра на право-
съдието.
Ответникът по касация – Любомир Иванов 
Новиков от София, оспорва касационната 
жалба като неоснователна.
Представителят на Върховната админис­
тративна прокуратура дава заключение за 
неоснователност на касационната жалба, 
но същевременно предлага диспозитивът на 
решението да бъде изменен.
Върховният административен съд, петчле-
нен състав, втора колегия, счита касацион-
ната жалба за процесуално допустима като 
подадена в преклузивния 14-дневен срок по 
чл. 211, ал. 1 АПК от страна с правен интерес 
по смисъла на чл. 210 АПК, за която реше-
нието е неблагоприятно, срещу подлежащ на 
касационно оспорване съдебен акт.
След като обсъди доказателствата по де-
лото във връзка с касационните оплаквания 
и доводите на страните и провери решението 
по реда на чл. 218 АПК, настоящият съдебен 
състав приема за установено следното от 
фактическа и правна страна на спора:
Предмет на съдебен контрол в производ-
ството пред Върховния административен съд, 
шесто отделение, е оспореният от Любомир 
Иванов Новиков чл. 295, ал. 6 от Правил-
ника за прилагане на Закона за изпълнение 
на наказанията и задържането под стража, 
издаден от министъра на правосъдието, обн., 
ДВ, бр. 9 от 2010 г., в сила от 1.02.2010 г. В 
цитираната подзаконова норма е предвидено, 
че защитниците, поверениците и особените 
представители се легитимират и допускат за 
среща с лишените от свобода и задържаните 
под стража лица след представяне на доку-
мент за самоличност и пълномощно, а за 
адвокатите – и адвокатска карта.
За да отмени частично текста на чл. 295, 
ал. 6 ППЗИНЗС, тричленният състав обосно-
вано е приел, че е допуснато съществено нару-
шение на административнопроизводствените 
правила, като не е изпълнено изискването 
за публикуване на проекта на правилника, 
установено в чл. 26, ал. 2 от Закона за нор-
мативните актове, на интернет страницата 
на съответната институция за публично об-
съждане в 14-дневен срок преди приемането 
му. Извършил е анализ на законовата и под-
законовата правна уредба, регламентираща 
организацията и дейността на охраната в 
местата за лишаване от свобода, и е приел, 
че подзаконовият нормативен акт е приет в 
противоречие с материалноправни разпоредби 
от по-висок ранг. Развити са съображения, че 
процесната разпоредба от правилника противо-
речи на чл. 76, ал. 2 от Закона за изпълнение 
на наказанията и задържането под стража 
(ЗИНЗС), в който е предвидено, че лишените от 
свобода имат право да се срещат с адвокатите 
насаме, да си кореспондират без ограничение 
и да ползват телефонна връзка по всяко време 
на деня. Приел е още, че атакуваният текст 
противоречи и на чл. 34, ал. 1 от Закона за 
адвокатурата (ЗАдв.), в който изрично било 
записано, че адвокатът има право да се среща 
насаме с клиента си, включително когато той 
е задържан под стража или лишен от свобода. 
Посочил е, че в ал. 4 на същия текст било 
регламентирано при свижданията адвокатът 
да се легитимира само с адвокатска карта. 
Въз основа на горното е формулирал краен 
правен извод за наличие на основания по 
чл. 146, т. 3 и 4 във връзка с чл. 196 АПК за 
частична отмяна на оспорената разпоредба 
на чл. 295, ал. 6 ППЗИНЗС.
Настоящият съдебен състав не споделя 
доводите в касационната жалба, изложени по 
съществото на спора. Правилен е изводът, че 
атакуваната разпоредба следва да бъде частич-
но отменена поради съществени нарушения 
на административнопроизводствените правила 
с оглед чл. 26 ЗНА, което е самостоятелно 
основание за отмяна, и като издадена в про-
тиворечие с материалноправни разпоредби 
от по-висок ранг.
Неправилно обаче в диспозитива на решени-
ето си съдът, отменяйки частично чл. 295, ал. 6 
ППЗИНЗС, е заменил съюза „и“ с наречието 
„само“, като е постановил „като след думите 
„...а за адвокатите...“ вместо съюза „и“ да се 
чете „само адвокатска карта“. Така цитирани-
ят диспозитив на съдебния акт е непрецизен, 
тъй като съдът няма правомощие да дописва 
нормативния акт. Това налага отмяна на 
решението, като бъде цитиран целият текст 
на процесната разпоредба, както и в какво 
се състои частичната отмяна (отпадане на 
съюза „и“ след израза „а за адвокатите – “).
Не е налице соченото нарушение на мате-
риалния закон, тъй като изложеното от съда 
съответства на приетите принципни положе-
ния, залегнали в чл. 31 и чл. 34, ал. 4 ЗАдв., 
който е специален в тази материя спрямо 
сочения от касатора Закон за българските 
лични документи (ЗБЛД).
Съгласно чл. 134, ал. 1, изречение първо 
от Конституцията на Република България 
адвокатурата е свободна, независима и са-
моуправляваща се. Според втората алинея 
на същия член организацията и дейността 
на адвокатурата се определят със закон. 
Именно в Закона за адвокатурата – чл. 31, е 
посочено, че адвокатът упражнява правата 
си само въз основа на качеството си на ад-
вокат, което удостоверява чрез представяне 
на адвокатска карта. В чл. 9, ал. 5 на същия