Държавен вестник, бр. 82, 2012 г., стр. 48

СТР.  48	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  82
ал. 2 ЗОПДНПИ, когато самият източник на 
имуществото е допустим според Конституци­
ята и законите. В заключение съдът приема, 
че в своята цялост ЗОПДНПИ не накърнява 
правната сигурност, която съставлява един 
от най-съществените елементи на идеята за 
върховенство на закона, въплътена в чл. 4, 
ал. 1 от Конституцията.
В светлината на чл. 121, ал. 1 и 2 от Консти­
туцията в становищата на Висшия адвокатски 
съвет и Фондацията „Асоциация за европейска 
интеграция и права на човека“ се поддържа, 
че прекомерното използване на необорими 
презумпции води до противоконституционност 
на целия ЗОПДНПИ. Това твърдение обаче е 
неоснователно. Поначало законовите презумп­
ции, включително и необоримите, не съставля­
ват необичайно явление в действащата правна 
система. Те дават възможност да се достигне 
до истината относно релевантния юридически 
факт на базата на установяването на друг 
факт, който е по-лесен за доказване. В случая 
презумпциите по ЗОПДНПИ са оправдани, 
защото съставляват пропорционално средство 
за постигане на конституционно защитимата 
цел на закона. След като източниците на пра­
вомерно обогатяване могат да се извлекат от 
Конституцията и законите, неустановяването 
на такива източници, което по същество е 
равносилно на тяхната липса, логически 
води до заключение за незаконен произход 
на съответното увеличение в имуществото на 
проверяваните лица. Последните обаче имат 
пълната възможност в производството пред 
гражданския съд да се противопоставят на 
иска, доказвайки законността на източника на 
своето обогатяване. Със същата възможност 
разполагат и третите лица (задължителни 
ответници по силата на чл. 75, ал. 1 и чл. 76, 
ал. 2 ЗОПДНПИ), които разполагат със само­
стоятелни права върху спорното имущество, 
независимо от това, дали привличането им 
към гражданска отговорност се основава на 
необорима презумпция (например по чл. 64, 
т. 1 ЗОПДНПИ) или на оборима презумпция 
(например по чл. 64, т. 2 ЗОПДНПИ).
Висшият адвокатски съвет в станови­
щето си развива и тезата за противокон­
ституционност на оспорения закон поради 
възлагането на Комисията да уреди с пра­
вилник устройството и дейността си, вклю­
чително и на нейната администрация (чл. 20 
ЗОПДНПИ), да участва съвместно с предсе­
дателя на Държавна агенция „Национална 
сигурност“, министъра на вътрешните работи, 
министъра на финансите и главния прокурор в 
издаването на инструкция относно реда и сро­
ковете за осъществяване на взаимодействието 
помежду им (чл. 30, ал. 2 ЗОПДНПИ) и да 
утвърди образец на имуществена декларация, 
която след съответна покана засегнатите от 
проверката лица биха могли да представят 
(чл. 57, ал. 4 ЗОПДНПИ във връзка с чл. 57, 
ал. 1 и чл. 58 ЗОПДНПИ). Твърди се, че в 
посочените случаи става въпрос за несъвмес­
тима с чл. 4, 8, 62 и 114 от Конституцията 
делегация за уреждане на основни обществени 
отношения, които задължително трябва да 
бъдат регулирани със закон. Развитите доводи 
са неоснователни, защото не отчитат общата 
философия на закона. Производството по от­
немане на незаконно придобито имущество 
се развива в състезателен съдебен процес, 
който се провежда по специалните правила 
на ЗОПДНПИ, а доколкото няма такива – по 
правилата на ГПК (чл. 80 ЗОПДНПИ). За да 
се избегнат безсмислени съдебни спорове, 
законодателят е възложил на специализи­
раните органи по ЗОПДНПИ извършването 
на предварителна проверка, която в никакъв 
случай не може да доведе до накърняване 
на индивидуални имуществени права, а е 
предназначена единствено да подпомогне 
Комисията при вземане на решение дали 
разполага с необходимите доказателства за 
успешно провеждане на граждански иск в 
съда. Условията и редът на проверката, вклю­
чително и взаимодействието между държав­
ните органи в рамките на предоставената им 
от законодателя компетентност, са уредени 
в самия закон. В тези рамки не съществува 
конституционна преграда за приемане на 
организационни актове – както вътрешни, 
като правилника по чл. 20 ЗОПДНПИ, така 
и междуведомствени, като инструкцията по 
чл. 30, ал. 2 ЗОПДНПИ. В същия контекст 
Конституционният съд намира, че утвържда­
ването от Комисията на образеца на деклара­
цията, чието основно съдържание е законово 
установено в чл. 57, ал. 1 ЗОПДНПИ, също 
не означава упражняване на законодателни 
правомощия, тъй като с това действие не се 
регулират такива основни обществени отно­
шения, които да са с изключително значение 
за охраната на правата на гражданите. Важно 
е да се отбележи, че представянето на иму­
ществена декларация не е задължително за 
поканените. То не е във вреда, а е в интерес 
на засегнатите от проверката лица, защото 
може да обуслови решение на Комисията за 
прекратяване на производството по преписка­
та, вместо за внасяне на иск в съда (чл. 62, 
ал. 2 ЗОПДНПИ). В тази насока трябва да 
се има предвид, че според оспорения закон 
от отказа да бъде представена декларация не 
може да се правят изводи във вреда на про­
веряваното лице, съответно и на членовете 
на неговото семейство (чл. 59 ЗОПДНПИ). 
Нещо повече, засегнатите лица, които са 
преценили, че им е по-изгодно да представят 
декларация, са освободени от наказателна 
отговорност за невярно деклариране (чл. 60, 
ал. 5 ЗОПДНПИ).