Държавен вестник, бр. 36, 2004 г., стр. 12

С Т Р .  12
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  36
ното дружество като юридическо лице, управ-
ляващо имуществото на фонда, да ползва ин-
вестиционните имоти или да ги отстъпва за
ползване на свързани с него лица. По този
начин разпоредбата гарантира интересите на
осигуряващите се лица от неизгодни за тях
фактически и правни действия на пенсионно-
осигурителното дружество.
След като искането не съдържа относими
към петитума мотиви, то представлява голо-
словно твърдение за конституциононесъобраз-
ност на чл. 176, ал. 3 КСО. В досегашната си
практика КС счита за недостатък на искането
несъответствието между мотиви и петитум, а
също така и неяснотата на мотивите. В този
смисъл са: определение от 22.VI.1995 г. по к.д.
№ 13/1995 г., определение № 3 от 15.III.1995 г.
по к.д. № 3/1996 г., определение от 31.VII.1997 г.
по к.д. № 12/1997 г.
В конкретния случай недостатъкът не мо-
жеше по тълкувателен път да се отстрани.
Практика КС да се произнася по немотиви-
рани твърдения за неконституционност и да
тълкува законови разпоредби, смисъла на кои-
то искателите не са схванали, противоречи на
чл. 149, ал. 1 и 2 от Конституцията и на чл. 17,
ал. 1 ЗКС.
Конституционен съдия: М. Павлова
СТАНОВИЩЕ
по конституционно дело № 2 от 2004 г.
Настоящото становище е провокирано глав-
но от съдържанието на мотивите към решени-
ето в частта им, с която се твърди, че правото
на обществено осигуряване по чл. 51, ал. 1 от
Конституцията  е  ценност от по-висш порядък,
която приоритетно  трябва да бъде защитена
спрямо прогласените в чл. 19, ал. 1 и 2 други
ценности—“свободна стопанска  инициатива”
и “стопанска дейност”.
Независимо че  се намира в глава Основни
права и задължения на гражданите на Консти-
туцията, правото на  обществено осигуряване
не е от категорията абсолютни човешки права.
То е от позитивните, наричани напоследък ико-
номически  права. Типичното за тях  е, че не са
универсални и  се отнасят до определена кате-
гория граждани (в нашия случай родените след
31 декември 1959 г., ако са осигурени по реда на
част първа КСО, и  работещите  при условията
на първа и втора категория труд независимо от
възрастта). Друго характерно за тях е, че не се
ползват със съдебна защита—никой не би ува-
жил иск за това, че  в някаква степен не е гаран-
тирано правото му на обществено осигуряване.
Накрая  съмнително е дали става дума  за право
в собствен смисъл—какво право е да заплащаш
всеки месец удръжки  от трудовото  възнаграж-
дение, които нормативният акт  квалифицира
като публично държавно вземане, до придоби-
ването на право на пенсия?
Затова считам,  че става дума  само за за-
дължение на държавата  да организира допъл-
нителното задължително социално осигурява-
не, а не за право, визирано в Конституцията
като ценност от класически тип. Доколкото
изпълнява задълженията си да  организира и
защитава осигуряването, поведението є ще е
похвално или укоримо, ако не прави това. Но
недопустимо е в случаи като този  съдът да
отменя или отхвърля искания по чл.149, ал. 2
от Конституцията, като съпоставя конститу-
ционни ценности.
  Разпоредбата на чл. 19, ал. 1 от Конститу-
цията говори за “свободна стопанска инициа-
тива”. От съдържанието є може да се направи
извод за либералната позиция,  на която е зас-
танал основният закон в сферата на икономи-
ката. Свободната стопанска инициатива по
правило се свързва  с личностната и пазарната
свобода  на индивидите и юридическите лица и
осигуряване на гаранции  за осъществяването
им. Кодексът за социално осигуряване никому
не  отказва инициативата да образува  пенсион-
ноосигурително  дружество. Тя е допустима за
всички категории стопански субекти при опре-
деления в “Част втора, Допълнително социал-
но осигуряване” регламент.
За разлика от понятието “свободна стопан-
ска инициатива” употребеният в   чл. 19, ал.2
на Конституцията израз “равни правни усло-
вия за стопанска дейност” не създава затруд-
нения  при изясняване на съдържанието. Сто-
панската дейност   се свързва не само с произ-
водство на стоки и услуги, но и с участие в
инвестиционна дейност. В последния случай
средствата на пенсионния фонд се инвестират
в ценни книжа,  деривати на ценни книжа и
инвестиционни имоти.
От друга страна, на пенсионните дружества
от тази категория са осигурени равни правни
условия при осъществяване на дейността им.
Граматическият анализ на ал. 2 на чл. 19 от
Конституцията  показва и нещо друго—подчи-
нителният съюз за време “като” означава, че
дейността в подчиненото изречение се извърш-
ва едновременно с главното, т.е. при осъщест-
вяване на стопанската дейност трябва да бъдат
защитени потребителите. Своеобразни потре-
бители в случая са осигурените. Забраната за
ползване от пенсионното дружество за негови
нужди на  инвестиционни имоти,  закупени със
средства на осигурените, по съществото си пред-
ставлява защита на потребителите по смисъла
за чл. 19, ал. 2 от Конституцията.
 Считам, че в този смисъл трябва да бъде
съдържанието на мотивите на решението. То
трябва да бъде основано на констатациите, че
няма противоречие на чл. 176, ал. 3  от Кодекса
за социално осигуряване с чл. 19, ал. 1 и 2 от
Конституцията.
Конституционен съдия: Р.  Янков
21381