Държавен вестник, бр. 110, 2024 г., стр. 7

БРОЙ  110	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  7  
на Конституцията, които установяват тези 
принципи. Според него „Конституционният 
съд не е имал повод да разгледа в цялост 
проблемите, които поставя изтичането на ман­
дата на изборни членове на ВСС, действията, 
респ. бездействията, на избиращия ги орган 
(НС) в контекста на спазване на принципа 
на непрекъсваемостта в осъществяваните от 
тях конституционни правомощия“. 
Постановяването на тълкувателно решение 
по поставения въпрос е необходимо, тъй като 
абстрактното тълкуване на разпоредбата на 
чл. 130, ал. 4 от Конституцията ще допринесе 
за единството и стабилността на правната 
система. Така точният смисъл на разпоредбата 
ще се установи с решение, което има характер 
на основен и общозадължителен източник на 
правото. Тълкуването на Съда би дало възмож­
ност за връщане към мандатността по такъв 
начин, че непрекъсваемостта да не поставя 
под съмнение нито демократичния, нито пра­
вовия характер на държавата, а демокрацията 
и върховенството на правото взаимно да се 
подсилват. Така би била постигната значима 
цел на упражняването на тълкувателното пра­
вомощие на Конституционния съд по чл. 149, 
ал. 1, т. 1 от Конституцията. 
По изложените съображения смятаме, че по 
отношение на първия поставен от вносителя 
въпрос искането за тълкуване на Конститу­
цията е допустимо.
II. Допустимост на искането по втория 
тълкувателен въпрос
С втория въпрос се иска тълкуване допус­
тимо ли е ограничаване на правомощията на 
ВСС със „закон или друг акт на Народното 
събрание“. Така формулиран, въпросът се от­
нася до възможността за евентуално бъдещо 
законодателно уреждане на правомощията 
на ВСС. 
Контролът за конституционосъобразност 
на приетите от парламента закони, който се 
осъществява от Конституционния съд, може 
да бъде само последващ – той се развива след 
приключването на законодателния процес 
в тесен смисъл, т.е. след обнародването на 
съответния закон (чл. 17, ал. 2 ЗКС). 
В мотивите на поисканото тълкуване не се 
излагат доводи за конкретни неясноти, които 
да се цели да бъдат преодолени от Консти­
туционния съд в хода на конституционното 
производство.
В своята практика Съдът отстоява разби­
рането, че чрез упражняване на тълкувател­
ната си компетентност не може да решава 
въпроси, които Конституцията предоставя 
в дискрецията на Народното събрание като 
орган на законодателната власт. Обратното би 
поставило Конституционния съд в позицията 
на „позитивен законодател“, който замества 
със своята воля тази на законодателя, което 
е конституционно недопустимо (Определение 
№ 8 от 2022 г. по к.д. № 15/2022 г.). 
Конституционният съд подчертава, че „не 
е консултативен орган, а упражнява правомо­
щие за задължително тълкуване, когато има 
обоснован интерес от това. Твърдението, че 
може да се наруши Конституцията, не обос­
новава необходимостта от такова тълкуване. 
[…] Задължително тълкуване не може да се 
извършва в отговор на доктринерен спор или 
конюнктурни политически интереси“ (Опре­
деление № 8 от 2016 г. по к.д. № 17/2016 г.).
Конституционният съд в последователно 
формираната си практика приема за недо­
пустимо „чрез тълкуване да се търси или 
постига заобикаляне, подмяна или нарушаване 
на конституционно установени правомощия. 
Конституционният съд не може чрез тълку­
ване да дава конкретни указания за действие 
(бездействие) на конституционно определените 
държавни органи, вкл. Народното събрание, 
още по-малко да ограничава (лимитира) 
неговата суверенна функция на единствен 
законодателен орган в държавата“ (Решение 
№ 8 от 2005 г. по к.д. № 7/2005 г.). 
Няма основания в настоящия случай Кон­
ституционният съд да се отклони от своята 
практика, поради което намира искането по 
втория въпрос за недопустимо. 
ІIІ. Допустимост на искането по третия 
тълкувателен въпрос
Третият поставен в искането въпрос е 
„прилага ли се“ § 23 ПЗР на ЗИД на Кон­
ституцията след Решение № 13 от 2024 г. по 
к.д. № 1/2024 г. Така формулиран, въпросът 
не е за тълкуване и съответно ангажиране на 
правомощието на Съда по чл. 149, ал. 1, т. 1 от 
Конституцията, а за изясняване на правното 
действие на § 23 ПЗР на ЗИД на Конститу­
цията, т.е. за прилагането на разпоредбата, 
което не е в обхвата на тълкувателното пра­
вомощие на Съда.
В Решение № 5 от 2005 г. по к.д. № 10/2004 г. 
Съдът изрично приема, че „[п]роизнасянето по 
преходни разпоредби след изтичане на срока на 
действието им е излишно“, защото преходните 
и заключителните разпоредби имат действие, 
което е ограничено във времето. Преходните и 
заключителните разпоредби „обхващат проце­
дури и правила и са предназначени да въведат 
в действие други норми, които се съдържат
в същия закон и без които тяхното същест­
вуване е лишено от смисъл. С привеждане в 
действие на тези норми, преходните разпоредби 
изчерпват предназначението си.“
По отношение на третия тълкувателен 
въпрос Конституционният съд не намира 
основание да се отклони от това свое разби­
ране, поради което искането е недопустимо.
Наред с това Конституционният съд е имал 
възможност да вземе отношение по поставения 
трети въпрос в мотивите на Решение № 13 от 
2024 г. по к.д. № 1/2024 г., където се посочва, 
че „[с] § 22 и 23 конституционният законо­
дател установява преходни и заключителни