Държавен вестник, бр. 41, 2021 г., стр. 8

СТР.  8	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  41
Законовата уредба, по силата на която се 
създава този нов орган и се изключва изцяло 
дейността на прокурора по разследването 
срещу главния прокурор или негов заместник 
от вътрешноинституционалния контрол и от 
обхвата на надзора за законност и методи-
ческо ръководство, които главният прокурор 
осъществява върху дейността на всички 
прокурори, не отговаря на конституционно 
определената структура на прокуратурата с 
присъщите є характеристики (чл. 126, ал. 1), 
не е съобразена с конституционните функции 
на главния прокурор (чл. 126, ал. 2) и не 
служи за реализиране на основната функция 
на прокуратурата – да следи за спазване на 
законността (чл. 127 от Конституцията). 
Създаването на този нов орган на про-
куратурата законодателят е мотивирал с 
необходимост та да бъде гаран т и рана  
„...независимостта на разследване срещу глав-
ния прокурор, включително независимостта 
на органите, които отговарят за различните 
етапи на разследването…“ (вж. мотивите към 
законопроекта). 
Независимостта на съдебната власт е прин-
цип, закрепен на конституционно равнище. 
Съгласно чл. 117, ал. 2, изр. първо от Кон-
ституцията съдебната власт е независима, а 
тази независимост на практика се реализира 
посредством изискването при осъществява-
не на своите функции съдиите, съдебните 
заседатели, прокурорите и следователите да 
се подчиняват само на закона (чл. 117, ал. 2, 
изр. второ от Конституцията). Независимостта 
е принцип и на наказателния процес (чл. 10 
НПК), съгласно който органите на наказа-
телното производство са независими и се 
подчиняват само на закона. Независимостта 
не предполага безконтролност. Липсата на 
контрол върху дейността на органите, ангажи-
рани в наказателния процес, е също толкова 
опасна, колкото и йерархичната обвързаност 
при вземането на решения.
Независимостта на съдебните органи в до-
съдебните и съдебните производства е както 
институционална, така и фактическа.
Институционалната независимост има 
обективен характер, тя не е свързана с 
конкретно поведение на съответния орган. 
В досъдебното производство тя се изразява в 
липсата на йерархическа или друга институци-
онална връзка на власт и подчинение между 
разследващите органи и лицата, които са раз-
следвани, която да създава обвързаност между 
тях и да води до нарушаване на принципа на 
обективно, всестранно и пълно разследване, 
както и до накърняване на водещото начало 
за своевременност и бързина на разследването, 
за да се намали потенциалът за ангажиране 
на отговорността на йерархически по-висо-
копоставения орган на съдебната власт или 
да се прояви чрез евентуален оправдателен 
уклон при разследването. 
Независимостта на органите на наказател-
ното производство допълнително e гарантира-
на с още един принцип в процеса – вземането 
на решения по вътрешно убеждение (чл. 14 
НПК). Безпристрастността на разследващи-
те органи и прокурора се предопределя от 
задължението им да вземат всички мерки за 
разкриването на обективната истина (чл. 13, 
ал. 1 НПК) и при вземането на решения да 
формират вътрешното си убеждение, основа-
вайки се на обективно, всестранно и пълно 
изследване на всички обстоятелства по делото, 
като се ръководят от закона (чл. 14, ал. 1 НПК). 
Изискването за обективност е детайлизирано 
допълнително с изрично вмененото задълже-
ние на органите на досъдебното производство 
да събират и проверяват както доказателствата, 
които разобличават обвиняемия или отегчават 
неговата отговорност, така и доказателствата, 
които оправдават обвиняемия или смекчават 
отговорността му (чл. 107, ал. 3 НПК). 
Съдебният орган действа като независим 
при следните условия: когато никой друг 
държавен орган или длъжностно лице не 
може да му дава указания по конкретните 
дела за решаването им по същество; когато 
е сигурно, че ще оценява доказателствения 
материал по вътрешно убеждение и според 
него ще оценява кои фактически положения 
следва да бъдат приети за установени; когато 
в своята дейност се подчинява само на закона, 
тълкувайки го не по вътрешно убеждение, 
а според вложеното в него действително 
съдържание.
Тази независимост на съдебните органи не 
е абсолютна и безконтролна. Самата Консти-
туция поставя нейните граници – подчинение 
само на закона. Ето защо съдебен орган ос-
тава независим и тогава, когато му се дават 
указания, които той трябва да изпълни, но 
те трябва да се отнасят само до прилагане-
то на закона – материален и процесуален. 
Само в този случай, макар и задължителни, 
те не могат да накърнят неговата независи-
мост. В единната система на прокуратурата 
взаимоотношенията „прокурор – висшестоящ 
прокурор“ са уредени в чл. 46, ал. 4 НПК. В 
тази разпоредба са закрепени три възможни 
хипотези на взаимодействие по вертикала. 
Първата хипотеза е изменение на постанов­
ление на прокурор от по-висшестоящия, 
втората – отмяна на постановлението на 
прокурора и самостоятелно извършване на 
съответното действие по разследването или 
процесуално действие от по-горестоящия про-
курор, третата – отмяна на постановлението 
на прокурора и връщане на делото за допъл-
нително разследване с даване на писмени и 
мотивирани задължителни указания. С която 
и да е от трите възможности не се накърнява 
независимостта на долустоящия прокурор. 
В първите две от тях всеки от прокурорите 
решава въпроса по свое вътрешно убеждение