Държавен вестник, бр. 65, 2023 г., стр. 24

СТР.  24	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  65
цията на субектите, имащи право да сезират 
Съда. Конституционният съд, ръководейки 
се от изложеното по-горе в последователно 
формираната си практика, е упражнявал пра-
вомощие за даване на задължително тълкуване 
само ако е надлежно сезиран от съответния 
държавен орган, на който е предоставено 
такова правомощие, изключвайки конкретен 
съдебен състав на ВКС/ВАС.
Приравняването на двете хипотези, очер­
тани в чл. 150 от Конституцията, води до 
пренебрегване и заличаване на отликата 
между двете възможности за сезиране на 
Конституционния съд от ВКС и ВАС. Така на 
практика се прави промяна в съдържанието на 
конституционните разпоредби чрез „изключ-
ване“ или „вливане“ на изрично предвидено 
конституционно правило с по-ограничен обем 
в друго с по-голям, което превръща Консти-
туционния съд в позитивен конституционен 
законодател, а това е недопустимо. 
Съдия М. Карагьозова-Финкова подкрепя 
позицията и приведените доводи на съдиите 
Т. Райковска, С. Янкулова, Н. Джелепова 
и Я. Стоилов по въпроса за допустимостта 
на искането по к.д. № 9/2023 г. и допълва, 
че те се основават и напълно се вписват в 
логиката на установения модел на контрола 
за конституционност в действащата Консти-
туция и че той заслужава повече внимание 
в настоящото конституционно производство, 
излагайки следните съображения: 
Като възприема Европейския модел на 
конституционно правосъдие (основан на тео-
ретичната конструкция на австрийския юрист 
Х. Келзен), чиято основна характеристика е 
абстрактен нормен контрол с ефект на поста-
новените решения erga omnes, едновременно 
конституционният законодател го възпроиз-
вежда в неговия еволюирал вид, но по специ-
фичен за националния правен ред начин. През 
втората половина на ХХ век Европейският 
модел претърпява развитие (което продължа-
ва и в началото на ХХI век) в контекста на 
върховенството на правото и нарастващото 
внимание към и засилената защита на правата 
и свободите на човека, което се обективира 
и в различни способи за директен достъп на 
индивида до конституционното правосъдие. 
По този начин преимуществено институци-
оналната начална ориентация (исторически 
обяснима) на мащабно разпространения в Кон-
тинентална Европа модел на конституционно 
правосъдие се преодолява чрез разнообразни 
способи за конкретен контрол, като акцентът 
в гарантирането на върховенството на правото 
се поставя върху защитата на основните права. 
Въпреки че предложението за въвеждане на 
конституционна жалба е оттеглено по време 
на обсъждането от народните представите-
ли във Великото народно събрание на тази 
конституционна материя, съответствието с 
динамичното развитие на Европейския мо-
дел е постигнато, в националното решение 
за системата на конституционното правосъ-
дие, чрез предоставената с разпоредбата на 
чл. 150, ал. 2 от Основния закон възможност 
реално на състави на ВКС и ВАС да сезират 
националната конституционна юрисдикция. 
Съдилищата, при осъществяване на консти-
туционно възложената им правораздавателна 
дейност, която се реализира именно от съдебни 
състави, се явяват най-подходящият форум 
за защита на правата и сътрудничеството с 
конституционната юрисдикция утвърждава 
конституционността като измерение на еже-
дневното управление на държавата, което е 
смисълът на принципа на правовата държава, 
прогласен в чл. 4 от Конституцията. Разби-
рането, че чрез въвеждането на посочените 
конституционни разпоредби създателите на 
действащата Конституция по същество про-
ектират еволюиралия Европейски модел в 
националната система за контрол за консти-
туционност, се потвърждава и от последвалите 
промени в Основния закон: последователно 
правото да сезира Конституционния съд е 
предоставено и на омбудсмана (с разпоред-
бата на чл. 150, ал. 3 от Конституцията през 
2006 г.), и на Висшия адвокатски съвет (с 
разпоредбата на чл. 150, ал. 4 от Конституци-
ята през 2015 г.). Установеното в практиката 
на Конституционния съд, посочена по-горе 
в становището, „вътрешно разслояване“ на 
ВКС и ВАС, като субекти, оправомощени да 
сезират конституционната юрисдикция чрез 
своите органи (общи събрания на колегиите 
и пленумите), но и чрез състави, разгръща 
и уплътнява нормативно този концептуален 
избор на конституционния законодател за 
въвеждане на елементите на конкретност в 
рамките на Европейския модел на контрол 
за конституционност, компенсирайки в оп-
ределена степен отсъстващата индивидуална 
конституционна жалба. Изложеното, макар и 
накратко, относно характеристиките на модела 
на конституционно правосъдие, възприет с 
действащия Основен закон, дава достатъчна 
представа за намеренията на създателите на 
Конституцията да обособят уредбата на еле-
ментите на конкретен контрол в пределите 
на един модел, принципно представян като 
модел за абстрактен контрол за конституци-
онност. Разграничаването на правомощието 
на субектите да сезират Конституционния 
съд по чл. 150, ал. 1 от Конституцията – за 
упражняване на цялата компетентност по 
чл. 149 от Конституцията, и тези по ал. 2, 3 
и 4 на чл. 150 – за упражняване на контрол 
за конституционност на закони, и в част-
ност възлагането на съдебните състави на 
ВКС и ВАС да сезират единствено за закона, 
приложим за решаване на правния спор във 
висящото пред съставите производство, чрез