Държавен вестник, бр. 9, 2016 г., стр. 132

СТР.  132	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  9
Ответната страна – министърът на земеде-
лието и храните, София, в съдебно заседание 
чрез процесуалния си представител оспорва 
жалбата като неоснователна и моли съда да 
остави в сила решението на тричленния състав. 
Представителят на Върховната админи-
стративна прокуратура дава заключение за 
неоснователност на жалбата. 
Върховният административен съд, петчле-
нен състав при втора колегия, след като се 
запозна с доказателствата по делото и взе 
под внимание доводите и възраженията на 
страните, намира касационната жалба за 
процесуално допустима – подадена в срок от 
надлежна страна. Разгледана по същество, 
жалбата е основателна. 
С обжалваното решение е отхвърлена 
жалбата на СНЦ „Граждански контрол – за-
щита на животните“ против разпоредбите 
на чл. 33, т. 2, буква „д“ и т. 3, буква „г“ от 
Наредба № 20 от 1.11.2012 г. за минималните 
изисквания за защита и хуманно отношение 
към опитните животни и изискванията към 
обектите за използването, отглеждането  
и/или доставката им (наредбата).
За да постанови този резултат, тричленният 
състав е приел, че оспорените разпоредби на 
наредбата са приети от министъра на земе-
делието и храните, който разполага с необхо-
димата компетентност предвид разпоредбата 
на чл. 152, ал. 3 от Закона за ветеринарно-
медицинската дейност (ЗВМД). Според съда 
тези разпоредби от наредбата са съобразени 
с Директива 2010/63/ЕС на ЕП и Съвета от 
22 септември 2010 г. относно защитата на 
животните, използвани за научни цели, като 
степента на съответствие на разпоредбите с 
изискванията на директивата е пълна. Съдът 
е приел още, че разпоредбата на чл. 2, ал. 1 от 
директивата, предвиждаща възможност държа-
вите членки при спазване на общите правила 
на ДФЕС да могат да запазят разпоредбите на 
националното си законодателство, които са в 
сила към 9.11.2010 г., насочени към гарантиране 
на по-голяма защита на животните, попадащи 
в нейния обхват, е диспозитивна и национал-
ният законодател не е длъжен да се съобрази 
с нея и в неговата преценка е правото дали 
да транспонира разпоредбите на директивата, 
или да запази националното законодателство, 
съгласно разпоредбата на чл. 2, ал. 1 от ди-
рективата. В случай на нетранспониране  
и/или лошо транспониране на разпоредбите 
на европейска директива същата ще се ползва 
с пряк директен ефект и ще породи същите 
правни последици, каквито и обжалваните 
разпоредби от Наредба № 20 от 2012 г., тъй 
като правото на Европейския съюз се ползва 
с предимство пред норми от националното 
ни законодателство, които му противоречат.
Според тричленния състав в случая не е 
налице противоречие между оспорените раз-
поредби от наредбата и текстове от Закона 
за ветеринарномедицинската дейност, тъй 
като разпоредбите на чл. 33, т. 2, буква „д“ и 
т. 3, буква „г“ от Наредба № 20 от 2012 г. не 
са свързани с начините на причиняване на 
смърт на животните, а уреждат изискванията 
към обектите, в които се провеждат опити 
с животни, и по-конкретно задълженията на 
собствениците или управителите на обектите 
да осигурят на животните постоянно меди-
цинско обслужване от ветеринарен лекар 
и достатъчен за капацитета и дейността на 
обекта персонал с подходящо образование и 
квалификация. 
Така мотивиран, тричленният състав е 
отхвърлил жалбата.
Решението е постановено в нарушение на 
материалния закон и е необосновано.
Наредбата е издадена на основание чл. 153, 
ал. 3 ЗВМД, съгласно която разпоредба изис-
кванията при използване на животни за опити 
към обектите, в които се провеждат опити 
с животни, и обектите за отглеждане и/или 
доставка на опитни животни се урежда с на-
редба на министъра на земеделието и храните.
Съгласно чл. 33, т. 2, буква „д“ от наредбата 
собствениците или управителите на обектите 
по чл. 32 от наредбата са длъжни да осигурят 
на животните постоянно медицинско обслуж-
ване от ветеринарен лекар, който да определя 
необходимостта животното да бъде оставено 
живо или умъртвено след приключване на 
опита. А според чл. 33, т. 3 буква „г“ от на-
редбата горните лица са длъжни да осигурят 
достатъчен за капацитета и дейността на 
обекта персонал с подходящо образование и 
квалификация, за да осъществява и функцията 
„умъртвяване на животни“. 
В обжалваните разпоредби е предвидена 
възможност за умъртвяване на животните 
след приключване на опитите от лица, които 
не са ветеринарни лекари. 
Законът за ветеринарномедицинската дей-
ност прави разлика между „умъртвяване на 
животни“ и „евтаназия на животни“.
Съгласно разпоредбата на § 1, т. 27 от 
ДР на ЗВМД „евтаназия“ е умъртвяване на 
животните без болка и стрес с лицензиран 
лекарствен продукт. 
По силата на чл. 179, ал. 1 и ал. 3, т. 3 
ЗВМД евтаназия на животни се извършва от 
ветеринарен лекар, който упражнява вете-
ринарномедицинска практика, с лицензиран 
ВМП. Евтаназия се допуска при приключване 
на опитите с животни, когато са довели до 
необратими патологични изменения, причи-
няващи на животните болки и страдания.
Според чл. 180, ал. 1, 2 и 3 ЗВМД под-
готовката и провеждането на евтаназия се 
организира по начин, който намалява до