Държавен вестник, бр. 59, 2016 г., стр. 107

БРОЙ  59	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  107  
издал Наредба № 8121з-592. В § 6 от заклю­
чителните є разпоредби е определил, че тя 
влиза в сила на 1.04.2015 г. Обнародвана е в 
ДВ, бр. 40 от 2.06.2015 г.
При тези данни по делото съдът намира, че 
§ 6 ЗР, с който се въвежда обратно действие 
на наредбата, противоречи на материалния 
закон. Нормативните актове се издават, за 
да регулират от момента на издаването им 
определени обществени отношения с мно­
гократно правно действие и за неограничен 
брой адресати. По този начин се обезпечава 
спазването на принципите за законност, правна 
сигурност и предвидимост. Придаването на 
обратна сила на нормативен акт е предвидено 
от законодателя в нормата на чл. 14, ал. 1 и 
2 ЗНА като изключение от общото правило 
и може да се извърши само с изрична раз­
поредба. Когато нормативният акт е издаден 
въз основа на друг нормативен акт, обратна 
сила може да се даде само ако такава сила 
има актът, въз основа на който той е изда­
ден. За ЗИДЗМВР, в т. ч. и съдържащия се в 
него § 56, с който е извършена промяната на 
периода за сумиране на работното време на 
държавните служители в системата на МВР, 
работещи на смени, от три месеца на един 
месец, не е предвидено обратно действие. 
Нещо повече, предоставена е възможност за 
плавно подзаконово регулиране на проме­
нените правоотношения. В § 90 е запазено 
действието на издадените подзаконови нор­
мативни актове до издаване на съответните 
нови актове, доколкото не му противоречат, и 
е даден шестмесечен срок за издаване на нови 
подзаконови нормативни актове. Наредбата 
е обнародвана на 2.06.2015 г., поради което 
определянето с § 6 ЗР на 1.04.2015 г. като 
начален момент на влизане в сила є придава 
обратно действие в нарушение на правилата 
на чл. 14, ал. 2 ЗНА. След като не е налице 
условието по чл. 14, ал. 2 ЗНА, не подлежи 
на изследване хипотезата на алинея трета от 
разпоредбата. Констатираното противоречие 
с материалния закон съставлява отменително 
основание по смисъла на чл. 146, т. 4 АПК 
и налага отмяна на разпоредбата на § 6 ЗР 
на наредбата. Това обаче по никакъв начин 
не рефлектира върху законосъобразността 
на цялостния акт. Поради това искането в 
двете жалби за отмяна на цялата наредба е 
неоснователно и следва да се отхвърли.
Основателни са възраженията за незаконо­
съобразност на разпоредбата на чл. 26, ал. 2 
от наредбата. Тя се намира в раздел V от нея, 
уреждащ отчитането и документирането на 
работното време, както и на положения труд 
извън редовното работно време. Тълкуването 
є е свързано както с разпределението на ра­
ботното време, така и с полагането на труд 
извън редовното работно време. Видно от 
разпоредбата на чл. 14, ал. 1, работните смени 
се организират в седмичен или месечен гра­
фик, изготвен от ръководителя на съответната 
структура. Изискването в ал. 3 от нормата е 
при изготвяне на графиците работното време 
на всички служители да се разпредели по 
начин, по който да се спази изискването за 
нормалната продължителност на работното 
време – 40 часа седмично, като не се надви­
шава установената нормална продължителност 
на работното време в едномесечния период. 
Следващото изискване по чл. 15, ал. 1 е при 
разпределението на работните смени да се 
осигурява не по-малко от 12 часа непрекъс­
ната междудневна почивка и не по-малко 
от 36 часа непрекъсната междуседмична по­
чивка. Когато служител, работещ на смени, 
при обичайно изпълнение на служебните си 
задължения надвиши нормативно установения 
брой часове за отчетен едномесечен период, 
тези часове се компенсират като труд извън 
работното време и се отчитат с протокол, 
без да е необходимо издаването на нарочна 
заповед – чл. 18, ал. 3 от наредбата.
Правилата за отчитане и документиране 
на работното време и на положения труд из­
вън редовното такова са уредени в чл. 21 и 
следващите от нея. За държавните служители, 
работещи на смени, то се изчислява в часове, 
сумирано за едномесечен период – чл. 21, ал. 2 
от наредбата. Съгласно чл. 24, ал. 2 положени­
ят от същите служители труд извън работното 
време се отчита в часове за месеца, през който 
е положен. Начинът на изчисляването им е 
уреден в нормата на чл. 26, ал. 1 – общият 
брой на отработените от определен служи­
тел часове по график се сравнява с нормата 
работни часове за отчетния период. Самата 
норма се получава чрез умножаването на броя 
календарни работни дни за периода, умножени 
по цифрата осем. Получените часове над тази 
норма се отчитат като положен труд извън 
редовното работно време. С оспорената ал. 2 
на разпоредбата се въвежда за първи път, и то 
на подзаконово ниво, правило, че при ползване 
на отпуск независимо от продължителността 
и вида му тази норма за отчетния период не 
се променя. По този начин тя изцяло се от­
късва от реално отработените дни и игнорира 
времето, през което служителят е ползвал на 
законово основание отпуск. Поставянето в по-
неблагоприятно положение на служителите в 
хипотеза на ползван от тях отпуск противо­
речи за целта на закона. В мотивите на тъл­
кувателното си Решение № 8 от 14.11.2014 г., 
което, макар да е свързано с прилагане на 
разпоредби от КТ, Върховният касационен съд 
дава общоважимо тълкуване на сумираното 
работно време и необходимата за правилното 
му отчитане норма. Ясно и точно определя и 
субекта, който следва да понесе последиците 
от затрудненото възстановяване на работната 
сила при едномесечното отчитане. Ако в КТ