Държавен вестник, бр. 29, 2000 г., стр. 34

С Т Р .  3 4
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й 29
ване на условия за изпълнението на задълже-
нията на данъчните органи (изискването за
обективно установяване на всички факти и об-
стоятелства—чл. 6, ал. 1 ДПК), така и за изпъл-
нението на задълженията на данъчните субек-
ти (изискването за добросъвестност при осигу-
ряване на нормалното развитие на данъчното
производство—чл. 11 ДПК). Двата посочени
принципа на данъчното производство имат обща
конституционна основа—задължението на
гражданите да плащат данъци и такси, устано-
вени със закон—чл. 60, ал. 1 от Конституцията.
Съдът намира за необходимо да подчертае,
че уредбата на чл. 106 ДПК отговаря на мини-
малните конституционни изисквания, поставе-
ни пред законодателя:
—ограниченията на конституционните пра-
ва се уреждат със закон—изискване на чл. 30,
ал. 2 и чл. 33, ал. 1 от Конституцията;
—прилагането на ограниченията се подчи-
нява на съдебен контрол—разрешение на съот-
ветния първоинстанционен съдия, съответно
протокол за неотложни действия, одобрен от
съда, инкорпорирани чрез препращането към
“реда, предвиден в Наказателно-процесуалния
кодекс” (чл. 135 НПК).
Спазването на посочените конституционни
изисквания съдържа формалните правни гаран-
ции срещу злоупотреба с власт от страна на
данъчните органи. Съдът не приема за основа-
телни съображенията в искането относно про-
тиворечие на оспорваните разпоредби с чл. 57,
ал. 2 от Конституцията. Както тук, така и в
цялото искане този конституционен член е не-
относим към направените оплаквания. Послед-
ните са насочени срещу злоупотребата с власт
от страна на държавните органи, а чл. 57 от
Конституцията урежда основните права на граж-
даните и забраната за злоупотреба с тях. Следо-
вателно, чл. 57 от Конституцията може да се
разглежда единствено в контекста на евентуал-
на злоупотреба с права, извършена от данъчни-
те субекти, но не и от данъчните органи.
Поради изложените съображения искането
в тази част следва да бъде отхвърлено.
По чл. 108, ал. 8 и чл. 109, ал. 7 ДПК
Двете оспорени разпоредби са с идентично
съдържание. Според тях, в производството по
обжалването на данъчен ревизионен акт въоб-
ще (чл. 108, ал. 8 ДПК) или данъчен ревизио-
нен акт при особени случаи в частност (чл. 109,
ал. 7), фактическите констатации в акта “се
считат за верни до доказване на противното”.
Подателите на искането поддържат, че тази
уредба “противоречи на принципите на право-
вата държава” и с нея се злепоставя правото на
защита, “тъй като данъчният субект ще трябва
да оборва необосновано създадени презумпции
за истинност”.
Искането се поддържа от министъра на пра-
восъдието и БСК.
Искането е неоснователно. Данъчните ре-
визионни актове по чл. 108 и 109 ДПК са актове
на държавни органи, извършени в кръга на тях-
ната компетентност и по предвидения в закона
ред. По отношение на факти, които данъчният
орган е бил длъжен и е могъл да установи не-
посредствено при извършване на ревизията, с
оспорените разпоредби се създава предположе-
ние juris tantum за истинност на направените
констатации; това предположение е оборимо.
Предположението (презумпцията) за истин-
ност на фактическите констатации е обективно
необходимо. Очевидно при липсата на такова
предположение не е възможно едно данъчно
производство да завърши с акт. Установяване-
то на права и/или задължения на данъчния су-
бект с данъчен акт логически може да се обос-
нове само с предположението, че направените
в акта констатации са верни. Същевременно
предположението за истинност на фактически-
те констатации в данъчния акт е свързано с
предположението за законност, обективност и
добросъвестност на данъчните органи при из-
пълнение на техните задължения. Това предпо-
ложение се основава на друго предположение—
че е изпълнена конституционната повеля, спо-
ред която производството по делата осигурява
установяването на истината (така изрично за
съдебното производство—чл. 121, ал. 2 от Кон-
ституцията). Този основен логически и консти-
туционен принцип важи и за административно-
то производство, каквото е данъчното произ-
водство. Той се подкрепя и от създаването на
процесуални гаранции в данъчното производс-
тво, обжалваемостта на данъчните актове и
отговорността на данъчната администрация за
вредите, причинени от нея.
От друга страна, законодателят е свободен да
създава обикновени законови презумпции, до-
колкото с тях не нарушава основни конституци-
онни права. Конституцията не съдържа забрана
за създаване на такива презумпции. Съдът не
открива нарушение на конституционни принци-
пи в така създадената уредба. Правото на защи-
та не е накърнено, то може да бъде упражнено
както по реда на административното обжалва-
не, така и по реда на съдебното обжалване. При
съдебното обжалване истинността на фактичес-
ките констатации се проверява отново—“произ-
водството по делата осигурява установяването
на истината” (чл. 121, ал. 2 от Конституцията).
Съдът намира за необходимо да подчертае,
че конституционосъобразността на оспорените
разпоредби е обусловена именно от осигурява-
нето на правото на защита.
Ето защо искането в тази част следва да бъде
оставено без уважение.
По чл. 110, ал. 2, чл. 118, ал. 2, чл. 121, ал. 3
относно израза “или частично” и чл. 127, ал. 1,
2 и 3 ДПК
Оспорените разпоредби се отнасят до пра-
вото на обжалване. Два важни въпроса са засег-
нати в искането. Според чл. 110, ал. 2, чл. 118,
ал. 2 и чл. 127, ал. 1, 2 и 3 ДПК необходимо ус-
ловие за спиране на принудителното изпълне-
ние на обжалвания ревизионен акт е представя-