Държавен вестник, бр. 47, 2016 г., стр. 6

СТР.  6	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  47
банката, издава възлагателни постановления 
и изобщо контролира и администрира цялост­
ния процес по осребряването на имуществото 
на банката. Особеностите на банковата не­
състоятелност, както и цялостната законова 
уредба на дейността на банките безспорно 
следва да бъдат съобразени при обсъждането 
на твърденията в искането на тричленния 
състав на ВКС за противоконституционност 
на разпоредбите на чл. 11, ал. 3 и чл. 16, ал. 1, 
изр. 3 ЗБН.
По отделните оспорени разпоредби съдът 
прие следното:
1. По чл. 11, ал. 3 ЗБН
Тази разпоредба постановява, че банката, 
за която се иска откриване на производство 
по несъстоятелност, се представлява от 
квесторите, респ. от временните синдици, 
ако такива са назначени, като обезпечителна 
мярка по чл. 12, ал. 1, т. 2 ЗБН. Твърди се 
в искането, че квесторите се назначават от 
БНБ, а временните синдици – от съда, но по 
предложение на Фонда и то от утвърден от 
БНБ списък, поради което те не защитават 
пълноценно правата на банката в процеса. В 
подкрепа на това становище се сочат и мотиви 
към решенията на Европейския съд по правата 
на човека (ЕСПЧ) по делата на „Капиталбанк“ 
срещу България и „Кредитна и индустриална 
банка“ срещу Чешката република.
С оглед особената функция на банките 
законите, регулиращи дейността им, пред­
виждат засилен контрол и спешни мерки при 
съмнение за нарушение на правилата от страна 
на ръководните им органи или неправилно 
управление. При опасност от неплатежоспо­
собност на банката БНБ упражнява мерки на 
специален надзор, като назначава квестори 
(чл. 115 – 121 ЗКИ). Квесторите поемат изця­
ло управлението на банката, като правата на 
управителните и надзорните органи се пре­
установяват (чл. 107, ал. 1 ЗКИ). Ако мерките 
на специален надзор не дадат резултат, БНБ 
отнема лиценза на банката и назначава квес­
тори, ако такива не са били назначени преди 
това (чл. 36, ал. 5 ЗКИ), които управляват 
банката до назначаване на синдик в произ­
водството по несъстоятелност. Следователно 
от момента, в който банката е застрашена 
от неплатежоспособност, управлението є се 
поема от лица, различни от управителните є 
органи. Оспорената разпоредба на чл. 11, ал. 3 
ЗБН само потвърждава това правило, отново 
подчертавайки, че банката, чието обявяване 
в несъстоятелност се иска, се представлява 
от лица, различни от управителните є органи 
и пред съда по несъстоятелност. Това зако­
ново решение е в интерес на вложителите 
и не противоречи на никоя конституционна 
норма. След като банките се разпореждат със 
средствата на вложителите, оправдано е при 
риск за тези средства вследствие евентуална 
неплатежоспособност, управлението да се по­
еме незабавно от други лица, които и да пред­
ставляват застрашената банка. Съмнението, че 
зависимите от БНБ или Фонда представители 
на банката в процеса по несъстоятелност 
няма пълноценно да защитават правата є в 
процеса до постановяване на решението по 
чл. 13 ЗБН, не е достатъчно основание за раз­
поредбата на чл. 11, ал. 3 ЗБН да бъде обявена 
за противоконституционна. Дори да е налице 
необходимост от по-добра регламентация, то 
решението е от компетентността на законода­
теля, а не на Конституционния съд. Винаги, 
при съмнение за противоречие на интересите 
между представляваната в конкретен процес 
банка и представляващите я лица, съдът би 
могъл да назначи особен представител по реда 
на чл. 29, ал. 4 от Гражданския процесуален 
кодекс (ГПК).
С оглед изложеното съдът приема, че 
искането за установяване на противоконсти­
туционност на разпоредбата на чл. 11, ал. 3 
ЗБН следва да се отхвърли.
2. По чл. 16, ал. 1, изр. 3 ЗБН
С преходните и заключителните разпоредби 
(§ 15, т. 5, буква „б“) от Закона за кредитни­
те институции (ДВ, бр. 59 от 21.07.2006 г.) 
в ЗБН се създава нова алинея 4 на чл. 11, 
съгласно която акционерите, притежаващи 
над 5 на сто от капитала на банката, чиято 
несъстоятелност се иска, могат да встъпят в 
производството. Твърди се в искането, че из­
черпателното изброяване на страните, имащи 
право да обжалват решението по чл. 13 ЗБН, 
лишава встъпилите акционери от право на 
жалба, респ. от защита във всички стадии 
на процеса, което е нарушение на чл. 122 от 
Конституцията. 
Съгласно чл. 122, ал. 1 от Конституцията 
физическите и юридическите лица имат пра­
во на защита във всички стадии на процеса. 
Правото на защита се упражнява по ред, 
определен със закон (чл. 122, ал. 2).
Правото на защита, в частност правото на 
достъп до съд, обаче няма абстрактно съдър­
жание. Конституцията изрично го свързва с 
накърняването на субективни права и законни 
интереси. Ако от стесняването на правните 
възможности спрямо определени участници в 
съдебното производство не произтича засягане 
на техните права и законни интереси, не може 
да се поставя въпросът за неоправдано ограни­
чаване на конституционните им права. На тази 
основа трябва да се преценява основателността 
на искането за обявяване на несъвместимост 
с Основния закон на разпоредбата на чл. 16, 
ал. 1, изр. 3 ЗБН, която изключва въззивно­
то и касационното обжалване на актовете 
на съда по несъстоятелност, постановени 
по чл. 13, ал. 1 и чл. 14 ЗБН, по отношение 
на встъпилите в производството акционери, 
притежаващи повече от 5 на сто от капитала