Държавен вестник, бр. 42, 2020 г., стр. 26

СТР.  26	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  42
Според класическите правни принципи 
никой не може да си е съдия по свое дело, 
в т. ч. и законодателят, а като продължение 
на тази логика КС не може сам да преце­
нява и разширява правомощията си в своя 
полза, като определя ефекта на действията 
на решенията си. Затова и приемаме, че е 
недопустимо Конституционният съд чрез тъл­
куване посредством въвеждане на непосочени 
в Конституцията разграничения относно вида 
и характера на актовете на съответните дър­
жавни органи да разширява ефекта от дейст­
вието на своите решения, отклонявайки се от 
общия принцип в чл. 151, ал. 2, изр. трето на 
Конституцията. Всъщност чрез това тълкуване 
КС, позовавайки се бланкетно на принципа 
на демократичната и правовата държава, сам 
предоставя правомощия на себе си. 
В продължение на тези разсъждения е важ-­
но и още нещо. Аргументите, с които КС в 
това решение обосновава крайното разреше­
ние по т. 1, основани на необходимостта от 
ефективна защита върховенството на Консти­
туцията, не подлежат на последващ контрол 
или преценка за разлика от възприемането на 
идентичен подход от Народното събрание, за 
което е предвиден последващ контрол от КС. 
Така основателно се поставя въпросът: „Кой 
ще пази пазачите“ на Конституцията и не е 
ли налице очевидно нарушаване в баланса 
(равнопоставеността) на властите.
Тълкувайки Конституцията по начин, 
възприет от мнозинството в настоящото ре­
шение, Конституционният съд не само про­
меня (допълва, уточнява) своята практика по 
тези въпроси, но предвид характера на тази 
промяна – радикална (диаметрално проти­
воположна и отричаща изцяло досегашната), 
предприема стъпка със значителни правни 
и политически последици, някои от които с 
трудно предвидимо, неизбежно усложнение 
на обществените отношения, в това число не­
предвидими резултати, имащи и непосредствен 
ефект върху правораздаването. Не случайно в 
конституционноправната теория се поддържа 
разбирането, че конституционните съдилища 
следва при определяне на действието по време 
на решенията на съда, дори и в редките хипо­
тези на предоставена подобна възможност, да 
излагат детайлизирани причини и да изискват 
доказателства за предполагаеми последици, 
когато се налага отклонение от обичайната 
уредба на действието на решенията на съда 
във времето. Не откриваме нещо подобно да 
е сторено в настоящото решение.
Накрая, не без значение е и налагащият 
се извод, че чрез разширените възможности 
за тълкуване на КС последният би се пози­
ционирал в много по-силна от досегашната 
си позиция спрямо органите, върху чиито 
ненормативни актове упражнява контрол. 
Опасяваме се, че неограничената свобода за 
тълкуване на Конституцията от КС, която 
все по-уверено си проправя път в съдържа­
нието на настоящото решение – разбирания, 
широко застъпвани в част от англосаксон­
ската система (съдията е „всичко“ и „над 
всичко“), би превърнала КС в своеобразна 
нова, условно казано „власт над властите“ 
(връх в пирамидалната конструкция на влас­
тта), концентрирана в ограничения членски 
състав на конституционните съдии, и извън 
непосредствения контрол („сдържане“) от 
конституционния законодател. 
Част от този подход би се изразил в отри­
чането, „преодоляването“ на съществуващата 
неизменна и трайна конституционна прак­
тика по важни и деликатни въпроси, която 
в най-скоро време, надяваме се да грешим, 
ще бъде отново поставена на „еволютивно 
преосмисляне“. Подобно тълкуване, накрая, 
би могло да се изрази и като удобна форма за 
заобикаляне на установения ред за изменение 
на Конституцията, когато очевидно липсва 
или е непостижим в обозримо бъдеще поли­
тически консенсус за това.
В заключение, считаме, че Конституци­
онният съд следва да осъществява своите 
функции на основата на разписаните правила 
от конституционния законодател като особен 
съд, който гарантира нормативното съответ­
ствие на законите и другите правни актове с 
Конституцията, съобразно изложените под­
робно по-горе съображения. В основата на 
специалния статут на Конституционния съд 
са поставени материалноправни критерии, 
гарантиращи независимост и точно те оправ­
дават неговото равнопоставяне спрямо другите 
конституционни органи (парламент, президент, 
правителство), осъществяващи функции по 
разделно упражняване на държавната власт. 
Конституционният съд е конституционно уста­
новен негативен законодател, тъй като неговите 
решения за обявяване за противоконститу­
ционни на определени законови разпоредби 
имат като ефект безусловното им извеждане 
от българския правен ред. А по отношение 
на възможността за абстрактно нормативно 
тълкуване на конституционни разпоредби той 
би могъл, ако не се вмести в рамките на уста­
новеното от Конституцията, да се превърне от 
негативен в позитивен законодател, при това 
конституционен законодател, който може да 
определя смисъла и обема на установените с 
конституционните разпоредби правни норми. 
И на последно място, удачно ли е в про­
цедура по даване на автентично тълкуване 
на конституционен текст да се преценява 
характерът на закон (формален, материален, 
с еднократно действие и т. н.), приет от На­
родното събрание през 1947 г. при действието 
на друга Конституция и нормативен ред, но 
с критериите на правната наука към 2020 г., 
след като КС е следвало да отговори на този 
въпрос през 1998 г., когато е преценявал не­
говата конституционност.