Държавен вестник, бр. 36, 2011 г., стр. 7

БРОЙ  36	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  7  
чл. 10 от Конституцията). В съвременната 
правна доктрина е изяснено, че основанието 
за „всеобщността“ на избирателното право 
се съдържа в същността му като субективно 
право, а основанието за допълващите изис­
квания (в негативен план определяни и като 
„ограничения“) – в самото упражняване на 
избирателното право. Упражняването на из­
бирателното право в интерес на обществото 
може да се очаква само от гражданите по 
чл. 42, ал. 1 от Конституцията. То предпос­
тавя и връзка/съпричастност на избирателя 
с конкретната общност, чиито органи на 
управление се формират чрез неговото гласо­
подаване на местни или национални избори. 
Традиционно наличието на такава връзка и 
съпричастност се осигурява чрез спазването 
на изискването лицето, което ще избира, да е 
гражданин на държавата, за чиито органи се 
произвеждат изборите, респ. да е гражданин 
на държава – членка на ЕС, при избори за 
ЕП и местни избори. Това изискване обаче не 
се съдържа в чл. 42, ал. 1 от Конституцията.
От стенографските дневници на VІІ Ве­
лико Народно събрание се установява, че 
при създаването на Конституцията текстът 
на чл. 42, ал. 1 не е бил предмет на дебати 
в пленарната зала. Последвалото изборно 
законодателство, както и Изборният кодекс 
изрично предвиждат, че избиратели са бъл­
гарските граждани, а в условията на членство 
в ЕС – и гражданите на държава – членка на 
ЕС, за местни избори и избори за ЕП, при оп­
ределени условия. Класическо правно правило 
е, че избирателните права са преди всичко 
за гражданите на съответната държава. Това 
положение произтича от принадлежността на 
гражданите (в активен статус) към народа на 
държавата, а народът на държавата е основен 
компонент от същността на всяка държава 
(заедно с територията и държавната власт).
По изложените съображения Конституци­
онният съд прави извода, че няма „дописване“ 
на Конституцията, когато законодателството за 
местни избори и за избори за членове на ЕП 
от Република България принципно съдържа 
изискването лицето да е живяло определено 
време в населеното място, респ. в държава­
та – членка на ЕС, за да може ефективно да 
упражни активното си избирателно право. 
Впрочем такова изискване не се въвежда за 
първи път с Изборния кодекс. При действието 
на Търновската конституция законът е изис­
квал избирателите да „са постоянни жители 
на някоя община или са се поселили там не 
по-късно от 6 месеца“ (чл. 1, ал. 1 от Закона 
за избиране представители на Обикновеното 
и Великото Народно събрание, ДВ, бр. 95 от 
1880 г.). В българското изборно право такова 
изискване е с установени традиции, свързвано 
е с мястото на упражняването на активното 
избирателно право, като формалните крите­
рии в исторически план са се променяли с 
оглед действащите правила за гражданска 
регистрация. Такова изискване за регистрация 
в общината преди насрочването на местните 
избори, както и за живеене месеци преди 
изборния ден изборното законодателство съ­
държа и при действието на Конституцията на 
Република България – Закона за избиране на 
народни представители, ЗИНПОСК(отм.), За­
кона за местните избори, ЗМИ(отм.). Откакто 
Република България е член на ЕС, Законът 
за избиране на членове на Европейския пар­
ламент от Република България (ЗИЧЕПРБ, 
отм.), който е действал до влизането в сила 
на Изборния кодекс, съдържа аналогично 
изискване. Конституционният съд заключа­
ва, че съдържащото се и в Изборния кодекс 
изискване лицето да е живяло в населеното 
място, респ. в държава – членка на ЕС, по 
принцип не е противоконституционно. То не 
противоречи принципно и на общо формули­
раните стандарти за честни и свободни избори, 
съдържащи се в общопризнати норми на меж­
дународното право и международни договори, 
по които Република България е страна: чл. 7 
и чл. 21, ал. 3 от Всеобщата декларация за 
правата на човека, чл. 25в МПГПП и чл. 14 
КЗПЧОС. В Кодекса за добрата практика 
по избори, приет на 51-ата пленарна сесия 
(5 – 6 юли 2002 г.) на Венецианска комисия 
за демокрация чрез право (Съвет на Европа) 
изискването за живеене определен период 
от време в населеното място преди избори 
изрично е записано като допустимо. В този 
смисъл е и практиката по прилагането на 
КЗПЧОС – ECHR, Nr. 31891/96 judgment of 
7.9.99 Hilbe vs Liechtenstein; Frowein/Peukert, 
EMRK-Kommentar, 2. Aufl., S. 840/.
2. „Уседналост“ не е легален термин в бъл­
гарското право. Не присъства и в практиката 
на Конституционния съд, въпреки произна­
сяне на Съда по принципни въпроси от тази 
правна фигура. В Решение № 3 от 2001 г. по 
к.д. № 16 от 2000 г. е дадено тълкуване във 
връзка с конституционното изискване към 
упражняването на пасивното избирателно 
право – кандидатът за президент да „е живял 
последните 5 години в страната“. Конституци­
онният съд приема, че „живеене“ за определен 
период от време в страната означава факти­
чески и трайно пребиваване на територията 
на страната през повече от половината през 
всяка от петте години, предхождащи датата 
на избора. Признакът „трайност“ характери­
зира връзката на лицето с това място чрез 
установяване на лични или професионални 
връзки, като към този фактически критерий 
законът според съда може да добави формално-
юридически критерии, като местожителство, 
адресна регистрация, и с тях да се свързват 
различни правни последици. Що се отнася 
до „измерването“ на 5-те години, Консти­