Държавен вестник, бр. 93, 2003 г., стр. 56

С Т Р .  56
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  93
Върховният административен съд, петчле-
нен състав, като прецени предпоставките за
допустимост и основателност на жалбата, при-
ема следното:
На основание чл. 120, ал. 2 във връзка с
чл. 125, ал. 2 КРБ всеки има правен интерес от
обжалване на подзаконов нормативен акт, ко-
гато счита, че противоречи на нормативен акт
от по-висока степен. Съгласно чл. 13, ал. 1 ЗВАС
жалба срещу нормативен акт се подава без ог-
раничение във времето.
По изложените съображения съдът намира
жалбата за процесуално допустима.
Разгледана по същество, с оглед доказател-
ствата по делото и доводите на страните, жал-
бата е частично основателна.
Предмет на обжалване са разпоредби от
Постановление № 152 на Министерския съвет
от 11.VII.2003 г. и от приетата с него Наредба
за определяне на реда за установяване наличи-
ето на критериите за представителност на ор-
ганизациите на работниците и служителите и
на работодателите. Наредбата е приета на ос-
нование чл. 36, ал. 1 от Кодекса на труда (КТ).
Тази разпоредба изрично овластява Министер-
ския съвет да определя реда за установяване
наличието на критериите за представителност
по чл. 34 и 35 КТ. По силата на чл. 2 от поста-
новлението за представителни на национално
равнище се признават само тези синдикални
организации и организации на работодатели-
те, по отношение на които е установено нали-
чието на критериите за представителност по
реда, предвиден в наредбата.
Оспореният текст на § 1, ал. 1 от ПЗР на ПМС
№ 152 от 11.VII.2003 г. гласи: “Организациите
на работниците и служителите и на работода-
телите, които с решение на Министерския съ-
вет са били признати за представителни на на-
ционално равнище на основание чл. 3 от Ко-
декса на труда, в срок до 15 октомври 2003 г.
представят в Министерския съвет документи-
те, необходими за установяване наличието на
критерии за представителност.” Жалбоподате-
лят счита, че тази разпоредба е незаконосъоб-
разна поради неспазване на установената фор-
ма, тъй като е включена в преходните и заклю-
чителните 
разпоредби 
на 
ПМС 
№ 152
11.VII.2003 г., вместо да бъде приета като реше-
ние на Министерския съвет. Доводите на жал-
боподателя са неоснователни.
Кодексът на труда не определя формата на
акта на Министерския съвет в случаите, когато
той по своя инициатива извършва проверка на
изискванията за представителност на синдикал-
ните организации и организациите на работо-
дателите. Атакуваната разпоредба представля-
ва правна норма с процедурен характер, уреж-
даща срока за подаване на необходимите доку-
менти за установяване наличието на критерии-
те за представителност. Нейното място е имен-
но в ПМС № 152 от 11.VII.2003 г., тъй като рег-
ламентира правни отношения, свързани с при-
ложението на наредбата, приета със същото
постановление в съответствие с чл. 114 от Кон-
ституцията на Република България и чл. 6, т. 1
от Закона за нормативните актове.
Неоснователни са твърденията на жалбопо-
дателя за незаконосъобразност на § 1, ал. 1 от
ПЗР на ПМС № 152 от 11.VII.2003 г. поради не-
съответствие с целта на закона. В разпоредбата
на чл. 36 КТ е уредено право и задължение на
Министерския съвет да определи реда за уста-
новяване наличието на критериите за предста-
вителност на синдикалните и работодателски-
те организации. С издаването на ПМС № 152 от
11.VII.2003 г. и приемането на Наредбата за оп-
ределяне на реда за установяване наличието на
критериите за представителност на организа-
циите на работниците и служителите и на рабо-
тодателите Министерският съвет е изпълнил
задължението си по чл. 36 КТ. Обжалваната
разпоредба не създава предпоставки за нерав-
нопоставеност между организациите, призна-
ти за представителни, и тези, които тепърва ще
кандидатстват за признаване като представи-
телни. Кодексът на труда не съдържа изисква-
не установяването на наличието на критериите
за представителност да се преценява едновре-
менно по отношение на всички организации,
освен в хипотезата на чл. 36а, ал. 2 КТ. Съглас-
но чл. 5, ал. 1 от наредбата единните протоко-
ли, с които се доказва численият състав на ор-
ганизациите на работниците и служителите в
съответното предприятие, се попълват само от
участващите в процедурата по установяване на
критериите за представителност. Следовател-
но организациите, които не участват в процеду-
рата, включително тези, които вече са призна-
ти за представителни, освен в случая по чл. 36а
КТ, не следва да подписват тези протоколи.
В жалбата са изложени съображения за неза-
коносъобразност на приложение № 1 към чл. 4,
ал. 1, т. 4 от Наредбата за определяне на реда за
установяване наличието на критериите за пред-
ставителност на организациите на работниците
и служителите и на работодателите поради про-
тиворечие с чл. 34, т. 2 КТ. Жалбоподателят
поддържа, че списъкът на отраслите, определе-
ни от Министерския съвет с обжалваното при-
ложение, не съответства на Националната кла-
сификация на икономическите дейности
(НКИД), тъй като някои отрасли по НКИД са
групирани (А+В—Селско, ловно и горско сто-
панство и Рибно стопанство; DF+DG—Произ-
водство на кокс, рафинирани нефтопродукти и
ядрено гориво и Производство на химични ве-
щества, продукти и влакна), а други отрасли
отсъстват от списъка (P—Дейности на домакин-
ства и Q—Екстериториални организации и служ-
би). Оплакването е неоснователно.
Разпоредбите на чл. 34, т. 2 и чл. 35, т. 2 КТ
в редакцията, действаща от влизането им в сила
от 31.III.2001 г. до изменението им, обнародва-