Държавен вестник, бр. 81, 2010 г., стр. 5

БРОЙ  81	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  5  
в съответствие с установените в правовата дър­
жава правила за разпределение на материята 
при правното регулиране. Задача на закона 
е да посочи какво представляват единните 
държавни изисквания, докъде те се разпрос­
тират и как те се съотнасят с предоставената 
на висшите училища академична автономия. 
Още повече тяхната законодателна регламен­
тация е съществен елемент на зададения на 
конституционно ниво баланс между правото на 
академична автономия и правото на държавата 
на контрол върху висшите училища (чл. 53, 
ал. 4 и ал. 6 от Конституцията). Погрешно 
е разбирането, че е достатъчно законът да 
посочи, че ще се издадат единни държавни 
изисквания и то да се възприема като дос­
татъчно, за да се изпълни изискването те да 
бъдат издадени въз основа и в изпълнение 
на закона. Напротив, единните държавни 
изисквания трябва да стъпват на определена 
уредба, която е дадена в закона и той в общ 
вид да определи тяхното съдържание. 
Понятието „държавни изисквания“ е кон­
ституционно установено. Конституцията, която 
го използва в чл. 53, ал. 5, влага в него широк 
смисъл: наред с другото тя има предвид на 
първо място законите. Основният закон има 
за цел да определи принципните въпроси на 
държавното управление и да установи базата на 
нормативното регулиране. Законът има друга 
цел – не да дава насоки, а да уреди определен 
кръг обществени отношения. Следователно 
уредбата не е еднотипна и не бива механич­
но да се копира. Ето защо, когато говори за 
„единните държавни изисквания“, § 9, ал. 2, 
изречение второ ЗРАСРБ влиза в противоречие 
с принципа на правовата държава (чл. 4, ал. 1 
от Конституцията). Противоречието се проя­
вява вследствие неспазването на изискването 
на Конституцията за законодателно уреждане 
на отношенията, непълноти и неясноти на 
уредбата, което рефлектира върху преходните 
и заключителните разпоредби на закона.
Същевременно Конституционният съд при­
ема, в контекста на изложените съображения, 
че по-голямата част от разпоредбата на § 9, 
ал. 2, изр. второ ЗРАСРБ не влиза в някакво 
противоречие с Конституцията. Доколкото тя 
урежда въпроси по прилагането на Закона за 
развитието на академичния състав в Република 
България, като например регламентирането 
на процедурите по прием и обучение на док­
торанти по глава втора на закона, нормите 
за преподавателска натовареност съгласно 
чл. 24, ал. 3 ЗРАСРБ. Става въпрос за мате­
рия, която правилникът за прилагането му 
само ще доразвие и ще уточни някои детайли 
с оглед на последиците на правилата, които 
се съдържат в закона.
2. Вносителите настояват, че някои от 
текстовете на Закона за развитието на ака­
демичния състав в Република България са 
противоконституционни, защото предоставят 
на висшите училища и научните организации 
правото да уредят някои аспекти на отношени­
ята, свързани с придобиването на научни сте­
пени и заемането на академични длъжности. 
Факт е, че този закон разчита твърде много на 
тях. Правилниците на висшите училища и на 
научните организации са особени вътрешни 
актове, които са задължителни за колективите 
им, като целта им е да организират различни 
аспекти на тяхната дейност. Самата Консти­
туция насърчава подобен подход, доколкото 
тя признава на висшите училища правото на 
академична автономия (чл. 53, ал. 4). Ето защо 
няма пречка законодателят да даде право на 
висшите училища и на научните организации 
да въвеждат в своите вътрешни правилници 
по-строги изисквания, доколкото той е предви­
дил това, или пък някакви други специфични 
изисквания по отношение на вътрешната си 
организация и дейност. 
Текстовете на чл. 1, ал. 3 и чл. 4, ал. 3 
ЗРАСРБ обаче са противоконституционни, 
тъй като е недопустимо атакуваният закон да 
предоставя на висшите училища и научните 
организации правото с вътрешни правилници 
да уреждат основни елементи на отношенията, 
свързани с придобиването на научни степени 
и заемането на академични длъжности. По 
същество това е законодателна делегация, 
която е недопустима по действащия основен 
закон. Правилниците на висшите училища и 
на научните организации са особени вътрешни 
актове, които са задължителни за колективите 
им, като целта им е да организират различни 
аспекти на тяхната учебна и научна дейност. 
Самата Конституция насърчава подобен 
подход, доколкото тя признава на висшите 
училища правото на академична автономия 
(чл. 53, ал. 4). Няма пречка законодателят да 
даде право на висшите училища и на научните 
организации да въвеждат в своите вътрешни 
правилници допълнителни изисквания, след 
като той е създал първична правна уредба, 
съдържаща се в закона. На основата на за­
коновите норми могат да бъдат създавани 
други специфични изисквания по отношение 
на вътрешната организация и дейността на 
съответните образователни и научни ин­
ституции. Но преди да възложи на висшите 
училища и научните организации да създават 
такива правила в своите правилници относно 
условията за придобиване на научни степени 
и заемане на академични длъжности, законът, 
предвид предмета на материята, а именно 
да се определят условията за придобиване 
на права от академичния състав, трябва да 
установи фундамента на правната уредба, 
върху който да се „надградят“ вътрешните 
правилници, като се отчетат спецификата на 
научната област или научното направление, 
в което те развиват своята дейност. От тази 
гледна точка общата делегация на чл. 1, ал. 3 
ЗРАСРБ е конституционно недопустима. Като 
отказва да определи условия за придобиване на 
права и предоставя уредбата им да бъде пред­