Държавен вестник, бр. 21, 2004 г., стр. 45

Б Р О Й  21
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  45
Съобразно с чл. 36а, ал. 1 КТ признатите за
представителни синдикални и работодателс-
ки организации установяват своята предста-
вителност по реда на чл. 36 КТ на всеки 3 годи-
ни след признаването им по чл. 36, ал. 2 КТ.
По отношение на синдикатите и организации-
те на работодателите, признати за представи-
телни преди приемането на новите чл. 36 и 36а
КТ, следва да се приеме, че посоченият 3-годи-
шен срок започва да тече от датата на влизане
в сила на тези разпоредби. Няма пречка обаче,
на основание чл. 36а, ал. 2 КТ, Министерският
съвет да предприеме предсрочно проверка на
изискванията за представителност, което е нап-
равено с ПМС № 152 от 2003 г. Законът пред-
вижда, че във всички случаи на проверка на
изискванията за представителност Министер-
ският съвет приема решение, с което може да
откаже признаването или да потвърди предс-
тавителността на синдикалните и работодател-
ските организации по реда на чл. 36, ал. 1 и 2
КТ. С оглед на това Министерският съвет може
да откаже да признае представителност само с
решение, но не и с акта, с който инициира
проверка по чл. 36а, ал. 2 КТ.
Нормативните актове трябва да съответст-
ват на Конституцията и на другите норматив-
ни актове от по-висока степен съгласно чл. 15,
ал. 1 от Закона за нормативните актове. Неза-
коносъобразно е с подзаконов нормативен акт
да се въвеждат допълнителни изисквания и ог-
раничения, които не са предвидени от закона.
С оспорения текст на § 1, ал. 2 от ПЗР на ПМС
№ 152 от 2003 г. Министерският съвет в проти-
воречие с разпоредбите на чл. 36 и 36а КТ е
ограничил във времето срока на представител-
ността на заварените синдикални организации
и организации на работодателите.
С оглед изложените съображения петчлен-
ният състав на Върховния административен съд
намира, че обжалваната разпоредба на § 1, ал. 2
от ПЗР на ПМС № 152 от 2003 г. е незаконосъ-
образна, тъй като противоречи на материално-
правни разпоредби на закона, поради което на
основание чл. 12, т. 4 ЗВАС същата следва да
бъде отменена.
Водим от горното и на основание чл. 23
ЗВАС, Върховният административен съд—пет-
членен състав,
Р Е Ш И :
Отменя като незаконосъобразна разпоред-
бата на § 1, ал. 2 от преходните и заключител-
ните разпоредби на Постановление № 152 на
Министерския съвет от 11 юли 2003 г. (ДВ, бр. 64
от 2003 г.).
Решението не подлежи на обжалване и вли-
за в сила от деня на обнародването му в “Дър-
жавен вестник”.
И.д. председател: Светла Петкова
12656
РЕШЕНИЕ № 2174
от 11 март 2004 г.
по административно дело № 3680 от 2003 г.
Върховният административен съд в състав:
председател—Светла Петкова, и членове: Иван
Трендафилов, Александър Еленков, Ангел Ка-
линов, Светлозара Анчева, при участието на
секретар-протоколиста Магдалена Михайлова
разгледа административно дело № 3680 по опи-
са на Върховния административен съд—пет-
членен състав, за 2003 г., докладвано от съдия-
та Александър Еленков.
Производство по чл. 23 от Закона за Върхов-
ния административен съд (ЗВАС).
Образувано е по жалба на Кирил Атанасов
Тонев от София за обявяване нищожност на
Наредбата за организацията на видовете пла-
щания на военнослужещите от поделенията
на бюджетна издръжка от системата на Ми-
нистерството на отбраната, обявена със запо-
вед № ОХ-404 от 30.Х.1996 г. на министъра на
отбраната.
Жалбоподателят е обосновал заявената от
него нищожност с обстоятелството, че наред-
бата не е обнародвана в “Държавен вестник” в
съответствие с разпоредбата на чл. 37, ал. 1 от
Закона за нормативните актове (ЗНА).
Процесуалният представител на министъра
на отбраната е изразил становище за процесу-
ална недопустимост на жалбата, основано на
доводите:
а) наредбата не е обнародвана в “Държавен
вестник” и съгласно чл. 5, ал. 5 от Конституци-
ята на Република България не представлява
нормативен акт;
б) липсва конкретно основание за изда-
ването є, посочено в Закона за отбраната и
въоръжените сили на Република България
(ЗОВС) или Правилника за кадрова военна
служба (ПКВС);
в) наредбата е общ административен акт и е
разгласена по начина, посочен в заповедта
(№ ОХ-404 от 30.Х.1996 г.), с която е обявена—
чрез прочитането є пред военнослужещите от
поделенията на бюджетна издръжка в система-
та на МО;
г) към момента на обявяването на наредба-
та жалбоподателят е бил все още военнослу-
жещ, следователно е бил запознат с наредбата
и нейното съдържание, а е подал жалбата си на
20.II.2003 г., когато 14-дневният срок по чл. 13,
ал. 2 ЗВАС е вече изтекъл.
Процесуалният представител на министъ-
ра на отбраната е изразил и становище за не-
основателност на жалбата, основано на изра-
зеното вече от него становище, че оспорената
наредба не е нормативен акт, а е общ адми-
нистративен акт, поради което не подлежи на
публикуване по смисъла на чл. 5, ал. 5 от Кон-
ституцията.