Държавен вестник, бр. 94, 2021 г., стр. 9

БРОЙ  94	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  9  
да реализират намеренията си да застроят 
своите имоти, разполагат със защита – въз-
можността да реализират отговорността на 
общините за незаконосъобразно бездействие 
с иск по чл. 1 от Закона за отговорността на 
държавата и общините за вреди. Как обаче 
ще бъде защитено конституционното право 
на всички останали граждани на здравослов-
на и благоприятна околна среда (чл. 15 от 
Конституцията), когато в резултат на извър-
шеното строителство без улица и техническа 
инфраструктура бъдат принудени да понасят 
не само битови неудобства, но и замърсяване 
на жизненото им пространство?
Във връзка с преценката за съразмерност 
следва да се има предвид и обстоятелството, 
че оспорената разпоредба на чл. 148, ал. 16 
ЗУТ по никакъв начин не накърнява основните 
собственически правомощия – на владение, 
на ползване и на разпореждане, както е от-
четено и в Решение № 14 от 2021 г. по к.д. 
№ 14 от 2020 г. в напълно сходната хипотеза 
на необходимост да се защити правото на 
всички граждани на здравословна околна 
среда като висша конституционна ценност. 
Правилото на чл. 148, ал. 16 не обуславя 
пречки за собственика да владее, да ползва и 
да се разпорежда с имота си, а го ограничава 
единствено да строи, и то не изобщо, а само 
докато бъде гарантирано, че ще е налице 
улична инфраструктура, каквото поначало се 
изисква за урегулираната територия. Иначе 
казано, като резултат имотът известно време 
(но не завинаги) ще остане във вида, в който 
винаги се е намирал, тъй като по подраз-
биране улична регулация няма главно там, 
където терените едва наскоро са урегулира-
ни и в общия случай представляват бивши 
земеделски земи. Така естествено възниква 
въпросът: ако собственикът ще може да строи 
в имота си само на база на предвижданията 
в ПУП за изграждане на улица или път, без 
юридически да е сигурно, че такива ще има, 
какво е значението на урегулирането на тери-
ториите и защо да не може по същия начин 
да се строи където и да е – в ниви, ливади 
и гори? Обръщаме внимание на легалната 
дефиниция на термина „квартал“: „урегули-
рана територия, ограничена от улици или от 
улици и граници на урбанизирана територия, 
която обхваща един или повече поземлени 
имоти“ (§ 5, т. 10 от ДР на ЗУТ). Оказва се, 
че щом юридическата гаранция за изграждане 
на улица е без значение за възможността да 
се строи, „квартал“ може да се обособи във 
всеки земеделски масив. В крайна сметка, 
действителността ни предлага достатъчно 
уродливи гледки на брутално незачитащо 
както природата, така и формалните правила 
и норми строителство – до степен да изглеж-
да, че в това отношение „фактическото“ се е 
превърнало в „нормативно“.
Все относно преценката за съразмерност, 
която дължи Конституционният съд, е не-
обходимо да се подчертае, че оспорената 
разпоредба на чл. 148, ал. 16 ЗУТ предвижда 
не повече от необходимия минимум от изиск- 
вания, обезпечаващи правото на гражданите 
на здравословна и безопасна околна среда в 
процеса на застрояване на урбанизираните 
територии. Законът не изисква, за да се из-
даде разрешение за строеж, да са изградени 
общите мрежи и съоръжения на техническата 
инфраструктура и отклоненията от тях, както 
и изобщо да е изградена самата улица, а само 
и единствено да е приложена уличната регу-
лация, т.е. общината да е станала собственик 
на терена, отреден за улица, като гаранция, 
че такава реално ще има. Израз на щадящия 
подход на законодателя е и второто изречение 
на чл. 148, ал. 16 ЗУТ – когато съответният 
УПИ е с лице на повече от една улица, е 
достатъчно уличната регулация да е прило-
жена по улицата, по която се осъществява 
достъпът до строежа, но не се изисква този 
факт да е налице и за останалите предвидени 
улици. Ако тази уредба е непропорционална 
на целта на закона (която по вече изложените 
съображения се свързва с конституционното 
право на гражданите на здравословна околна 
среда), то коя е съразмерната мярка, която е 
в състояние да примири инвестиционния ин-
терес на индивидуалния собственик с общата 
за всички конституционна ценност, каквато 
е чистата природа?
В мотивите на мнозинството е посочено, че 
оспорената уредба не стимулира по никакъв 
начин общините да предприемат действия по 
прилагането на уличната регулация, докол-
кото не са предвидени условия, ред, срокове 
и санкции, обезпечаващи прилагането є от 
органите на местното самоуправление. Това 
е така. Само че и с обявяването на тази уред-
ба за противоконституционна такъв стимул 
няма да е налице, за сметка на което ще има 
изградени строежи, които не само ще поста-
вят гражданите в неблагоприятни условия 
на живот и ще причиняват замърсяване на 
околната среда, но и ще бъдат източник на 
потенциални конфликти между различни гру-
пи собственици. Най-общо казано, в резултат 
задоволяването на частния интерес на един 
или неколцина ще се отрази неблагоприятно 
на правата на общността (при това – не само 
собственически, но и такива с ранг на по-висша 
конституционна ценност), в което определено 
не виждаме никаква пропорционалност.
Смятаме, че преценката за конституционо-
съобразност на чл. 148, ал. 16 ЗУТ изисква раз-
поредбата да бъде анализирана в контекста на 
цялостната нормативна уредба, насочена към 
опазването на околната среда като висша кон-
ституционна ценност, при което регулативният