Държавен вестник, бр. 79, 2022 г., стр. 17

БРОЙ  79	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  17  
извършителите на разглежданите престъпле-
ния позволява на третите лица, ангажирани с 
експлоатацията им (трафиканти, сводници и 
др.), известно облекчаване на преследването 
им, тъй като се солидаризира с посланията 
им пострадалите да чакат от държавата на-
казание, а не подкрепа. 
Обратно, интерпретирането на посочените 
по-горе социални явления като вид експлоата-
ция на човека ориентира репресията именно 
към третите лица и създава възможност за 
жертвите да потърсят и получат помощ. 
Нееднозначният подход на законодателя 
в областта на наказателноправната мате-
рия в този случай засилва напрежението по 
оста правна сигурност като измерение на 
правовата държава във формален смисъл, 
което предполага законовите разпоредби да 
са съгласувани помежду си и да не създават 
несигурност сред адресатите им с възмож-
ността да бъдат различно интерпретирани и 
съответно прилагани (Решение № 7 от 2020 г. 
по к. д. № 11/2019 г., Решение № 8 от 2020 г. 
по к. д. № 14/2019 г. и др.).
По изложените съображения Конститу-
ционният съд приема, че оспорените разпо-
редби на чл. 329, ал. 1 и 2 от Наказателния 
кодекс не са в съответствие с изискванията, 
произтичащи от принципа на правовата дър-
жава (чл. 4, ал. 1 и 2 от Конституцията) и 
навлизат по конституционно нетърпим начин 
в неприкосновеността на личния живот на 
гражданите (чл. 32, ал. 1 от Конституцията). 
Поради това искането на главния прокурор 
за установяване на противоконституционност 
на чл. 329 от Наказателния кодекс следва да 
бъде уважено.
Въз основа на изложеното и на основание 
чл. 149, ал. 1, т. 2 от Конституцията Консти-
туционният съд
Р Е Ш И :
Обявява за противоконституционни разпо-
редбите на чл. 329, ал. 1 и 2 от Наказателния 
кодекс (обн., ДВ, бр. 26 от 2.04.1968 г., в сила 
от 1.05.1968 г.; посл. изм., бр. 53 от 8.07.2022 г.).
Председател:  
Павлина Панова
ОСОБЕНО МНЕНИЕ
на съдия Янаки Стоилов
по конституционно дело № 8 от 2022 г.
Не съм съгласен с обявяването на разпоред-
бата на чл. 329, ал. 1 от Наказателния кодекс 
изцяло за противоконституционна.
Съставомерността на деянието по чл. 329, 
ал. 1 от Наказателния кодекс включва две ку-
мулативни изисквания: лицето продължително 
време да не се занимава с общественополезен 
труд и да получава нетрудови доходи по не-
позволен или неморален начин.
Само по себе си неполагането на труд не 
е престъпление – не се създава задължение 
за труд под страх от наказателна репресия. 
Вярно е, че за разлика от двете предходни 
конституции (от 1947 и 1971 г.) действащата не 
предвижда задължение, което кореспондира с 
чл. 329, ал. 1 от Наказателния кодекс, а само 
право на труд (чл. 48, ал. 1). Затова се поста-
вя въпросът дали това обстоятелство само 
по себе си не прави противоконституционна 
разпоредбата в Наказателния кодекс, която 
от обективна страна съдържа като елемент 
неосъществяването на общественополезен 
труд. Тук не се впускам в разсъждения каква 
е разликата между трудова и нетрудова дей-
ност, между общественополезен и друг труд, 
въпреки че имам предвид съдържанието, 
което се влага в тези понятия. Тълкувателно 
решение № 29 от 29.11.1984 г. на Общото съ-
брание на Наказателната колегия на Върхов-
ния съд разяснява израза „общественополезен 
труд“, а в днешно време неговият обхват е 
още по-широк. Така на практика почти вся-
ка трудова дейност, която не е забранена от 
закона, може да се смята, че ако не пряко, 
то косвено носи полза освен за този, който 
я осъществява, и за обществото. С оглед на 
прилагането на оспорената разпоредба трябва 
да констатираме, че приемането на сегашна-
та конституция не ограничава законодателя 
в преценката дали да инкриминира, или да 
легализира проституцията. Този отговор дори 
при предишната система не е даден пряко 
чрез Наказателния кодекс, а в тълкувателно 
решение на Върховния съд.
Конституцията на Република България 
разглежда труда като право, но без да пре-
допределя изцяло отношението към него в 
съвременните условия. Известна е българската 
пословица „който не работи, не трябва да яде“. 
Може ли да смятаме, че тази традиционна 
повеля е изцяло архаична? Поставям този 
въпрос, защото само абстрактни разсъжде-
ния или придържането към идеологически 
стереотипи няма да ни помогнат да отгово-
рим категорично дали са възможни случаи, 
при които изискването за полагане на труд 
би било освен морално и законно. В същото 
време няма правна забрана лицата да си оси-
гуряват доходи, като разчитат на каквато и 
да е законна дейност или пък други лица да 
се грижат за тяхната издръжка, дори когато 
са трудоспособни.
Оспорваната разпоредба изисква неполага-
нето на труд да е в съчетание с получаването 
на доходи по непозволен или неморален начин. 
Под „непозволен начин“ следва да се разбира 
противозаконна и по-общо – противоправна 
дейност. Законодателят е този, който очертава 
нормативно кръга на позволените дейности 
и изискванията, на които лицата трябва да 
отговарят, за да упражняват една или друга 
дейност. По този начин от формална гледна 
точка във всеки един момент може се определи 
дали една дейност е правомерна или непра-