Държавен вестник, бр. 55, 2002 г., стр. 5

Б Р О Й  55
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  5
5. Конституционният съд на Република Бъл-
гария се е произнесъл по сходен случай с опре-
деление № 4 от 16 април 2002 г. по к. д. № 6 от
2002 г. (ДВ., бр. 40 от 2002 г.). Както в цитира-
ното определение, така и сега посочените ха-
рактеристики на договора са достатъчни, за да
се приеме, че той е от категорията на договори-
те, които не са “сключени между държави” и не
са “регулирани от международното право”.
Такъв тип договори са частноправни сделки по
своя характер и “са извън приложното поле на
чл. 5, ал. 4 от Конституцията. В този смисъл те
са извън кръга и на контролираните от Консти-
туционния съд договори по чл. 149, ал. 1, т. 4 от
Конституцията. Те не са и не могат да бъдат
инкорпорирани във вътрешното право на Ре-
публика България, дори да бъдат обнародвани
след ратификацията им. Както е добре извест-
но, вътрешното право е система от правни нор-
ми, а процесните договори са само сделки. Тех-
ните клаузи не са правни норми и не могат да
бъдат част от вътрешното право”.
6. Казаното в определение № 4 от 2002 г. се
отнася напълно и за договора, предмет на това
дело. Дори да се допусне, че този договор подле-
жи на ратификация и бъде ратифициран, това не
променя качеството му на частноправна сделка.
Неговите клаузи не стават част от “вътрешното
право на страната” по смисъла на чл. 5, ал. 4 от
Конституцията. Тези клаузи обвързват само стра-
ните по договора и тяхната действителност и
правно действие се преценяват според избраното
приложимо право—“законите на Англия”. По това
право се преценява законосъобразността на до-
говора. Предикатът на правосъдния силогизъм
при тази преценка не е в Конституцията, а в зако-
нови норми на английското право, към които се
подвежда частноправният договор. Компетент-
ността за такава преценка е предоставена на граж-
данските съдилища и/или арбитраж.
7. Друго е положението, когато се преценява
конституционосъобразността на международен
договор (сключен между субекти на междуна-
родното право и регулиран от нормите на меж-
дународното публично право). Когато съдът
преценява по чл. 149, ал. 1, т. 4 дали такъв дого-
вор съответства на Конституцията, предикатът
в правосъдния силогизъм винаги е в конститу-
ционна норма; съдът не е овластен да проверява
законосъобразността на оспорения акт.
8. Съдът отново подчертава основното, съ-
ществено различие между международните
договори, сключени от Република България с
други субекти на международното право и регу-
лирани от международното публично право и
международните сделки с гражданскоправен,
частен характер, сключени от Република Бъл-
гария с чуждестранни физически и/или юриди-
чески лица и регулирани от международното
частно право. По своето съдържание последни-
те са гражданскоправни сделки с междунаро-
ден елемент. Всяка държава е конституционно
оправомощена да регулира такива сделки със
законови норми на международното частно
право—чл. 4, ал. 1 и чл. 84, т. 1 от Конституци-
ята. Действителността на тези договори, както
и на отделните договорни клаузи се преценява
от компетентните граждански съдилища или
арбитраж с оглед на тези норми. На съда не е
известна съвременна правова държава, в която
е възприето друго разрешение на проблема.
9. Такава е законодателната, съдебната и ар-
битражната практика и на българската държава
през последния век. Държавата създава суверен-
но законови норми на международното частно
право, но тя същевременно притежава граждан-
ска правосубектност и по своя собствена воля и в
съответствие с основен принцип на правовата
държава (tu patere legem quam fecisti) подчинява на
тези норми сключените от нея гражданскоправ-
ни сделки с международен елемент. Според сега
действащото българско международно частно
право при сключването на такива международни
сделки българската държава е свободна да ги
подчини на избрано от самата нея чуждо право
(виж например чл. 605, ал. 1 от Търговския за-
кон), независимо от мястото на изпълнение на
сделката. Тя е свободна и да уговори подведом-
ственост на евентуалните спорове на чуждестра-
нен съд (чл. 9, ал. 3 ГПК) или арбитраж (чл. 9,
ал. 1 и 2 ГПК; чл. 3 от Закона за международния
търговски арбитраж). Във всички тези случаи
държавата действа (както всяка друга съвремен-
на правова държава) в изпълнение на собствени-
те си суверенно приети от нея закони.
10. Конституционният съд на Република
България обръща внимание върху обстоятел-
ството, че в своята практика от създаването си
досега никога не е приемал за разглеждане по
същество по чл. 149, ал. 1, т. 4 от Конституция-
та гражданскоправна сделка с международен
елемент, страна по която е Република Бълга-
рия. Като такава сделка с оглед на компетент-
ността си ratione materiae съдът квалифицира и
договора с The Crown Agents for Oversea
Governments & Administrations Limited. Впрочем
за конституционното правосъдие е важно не как
се нарича сделката (международен договор, меж-
дународен контракт или с друго наименование),
а нейната правна природа, характерът на отно-
шенията, които тя урежда. От съдържателна
точка за съда няма съмнение, че процесният
договор не е междудържавен договор и не се
регулира от международното право.
Без правно значение е обстоятелството, че
предметът на сделката “се отнася за дейността на
българските митници”; по същия начин сделка
за доставка на високотехнологична военна тех-
ника—танкове, радари, противовъздушни раке-
ти, закупени със средства от държавния бюджет—
се отнася до “сигурността и независимостта на
страната”, чл. 9 от Конституцията, но това не
променя качеството є на частноправна сделка.
11. Всички дела на съда по чл. 149, ал. 1, т. 4
от Конституцията за съответствие на междуна-
роден договор с Конституцията, по които иска-
нето е допуснато за разглеждане, по същество
се отнасят до междудържавни договори, които
са предмет на регулиране от международното
публично право. Това са делото за многостран-