Държавен вестник, бр. 97, 2025 г., стр. 36

СТР.  36	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  97
ни) дейности. Броят на реално извършените 
медицински (болнични) дейности зависи от 
потребностите на здравноосигурените лица, 
върху които потребности лечебните заведения 
сами по себе си не могат да оказват влия­
ние. В същото време управителните органи 
на лечебните заведения за болнична помощ 
(включително и тези в изпълнение на дого­
вори с Националната здравноосигурителна 
каса) контролират финансовото състояние 
на съответното лечебно заведение, което не 
е функция единствено на възнагражденията 
на медицинските специалисти, а и на множе­
ство други разходи, върху които държавата 
не осъществява регулация, като тези органи 
отговарят и за финансовата му стабилност 
(чл. 69, ал. 2, т. 4 ЗЛЗ).
Ако законодателят желае закупуваната 
от лечебните заведения за болнична помощ 
в изпълнение на договори с Национална­
та здравноосигурителна каса медицинска 
(болнична) помощ, която е и дължима на 
задължително здравноосигурените лица при 
упражняване на конституционното им право 
на здравно осигуряване, да се предоставя при 
гарантиран от средствата на Националната 
здравноосигурителна каса (чл. 23, ал. 1 ЗЗО) 
размер на основното трудово възнаграждение 
на медицинските специалисти, чрез които тази 
помощ се осъществява, би следвало да обвърже 
това обстоятелство с цената на медицинските 
(болничните) услуги, които Националната 
здравноосигурителна каса заплаща на изпъл­
нителите на медицинска (болнична) помощ. 
Чрез установеното в оспорената разпоредба 
правило законодателят, от една страна, задъл­
жава лечебните заведения за болнична помощ 
в изпълнение на договори с Националната 
здравноосигурителна каса да изплащат основно 
трудово възнаграждение на медицинските спе­
циалисти съгласно установеното в колективния 
трудов договор в сектор „Здравеопазване“, а от 
друга, не установява задължение на договарящи­
те – Националната здравноосигурителна каса 
и Българският лекарски съюз – да определят 
цената на медицинските дейности при опреде­
лен минимален размер на основното трудово 
възнаграждение на медицинския персонал. Съг­
ласно чл. 1, ал. 2 ЗЗО здравното осигуряване е 
дейност по набирането на здравноосигурителни 
вноски и премии, управлението на набраните 
средства и тяхното разходване за закупуване 
на здравни дейности, услуги и заплащане на 
стоки, предвидени в Закона за здравното оси­
гуряване, в националните рамкови договори и 
в застрахователните договори. По същия начин 
чл. 45, ал. 1 и 2 ЗЗО определя, че Националната 
здравноосигурителна каса заплаща медицин­
ската помощ, определена като пакет, който 
съдържа здравни дейности, услуги и стоки, 
но не и основно трудово възнаграждение на 
медицинските специалисти.
Оспорената разпоредба на чл. 55, ал. 2, 
т. 3б ЗЗО създава задължение за лечебните 
заведения за болнична помощ в изпълнение 
на договори с Националната здравноосигури­
телна каса, което е в противоречие с устано­
вените от самия законодател условия и ред за 
упражняване на конституционното право на 
гражданите на здравно осигуряване в частта 
относно правния статус на лечебните заведе­
ния за болнична помощ и гарантираните им 
от закона граници на свобода на управление 
на дейността. Съгласно чл. 3, ал. 1 и 5 ЗЛЗ 
лечебните заведения се създават (без тези по 
чл. 5, ал. 1 ЗЛЗ) по реда на Търговския закон 
или на Закона за кооперациите и разпоредбите 
на тези закони се прилагат по отношение на 
тях, доколкото в Закона за лечебните заведения 
не е предвидено друго.
В чл. 4, ал. 3 ЗЛЗ е предвидено, че меди­
цинската дейност на всяко лечебно заведение 
подлежи на контрол. Именно тази разпоредба 
е проявление на установения в чл. 52, ал. 5 от 
Конституцията контрол от страна на държа­
вата върху всички здравни заведения. Консти­
туционната разпоредба няма предвид пълен 
контрол върху всички аспекти на дейността 
на лечебните заведения, а контрол върху ме­
дицинската дейност на тези заведения, която 
е „правно регулирана дейност поради това, че 
изпълнението є е свързано с рискове за здра­
вето и живота на гражданите“ (Решение № 9 
от 2010 г. по к.д. № 4/2010 г.). Разбирането, че 
всеки един аспект от дейността на лечебните 
заведения за болнична помощ в изпълнение на 
договори с Националната здравноосигурителна 
каса подлежи на контрол от държавата е в 
несъответствие с основно начало, установено 
в чл. 19, ал. 1 от Конституцията – икономи­
ката на страната се основава на свободната 
стопанска инициатива. Отчитайки това ос­
новно конституционно начало и приетата от 
законодателя система на задължително здравно 
осигуряване, чието осъществяване е опреде­
лил да се извършва от публични и частни 
лечебни заведения въз основа на договори с 
Националната здравноосигурителна каса, за­
конодателят е уредил държавното регулиране 
(ограничаване) на стопанската инициатива 
дотолкова, доколкото това е необходимо, за 
да се гарантира конституционното право на 
гражданите на здравно осигуряване чрез дос­
тъпна и качествена медицинска помощ при 
спазване на равнопоставеността и в условията 
на ограничен публичен ресурс. 
По отношение на публичните лечебни за­
ведения за болнична помощ наред с контрола 
на медицинската им дейност (чл. 4, ал. 3 ЗЛЗ) 
законодателят е въвел изисквания (стандарти) 
за финансовата им дейност (чл. 6, ал. 6 ЗЛЗ). 
Тези стандарти са утвърдени с наредби на 
министъра на здравеопазването и включват и 
правила за определяне на размера на трудовите 
възнаграждения на медицинския персонал, 
изготвени в съответствие с изискванията на