Държавен вестник, бр. 79, 2012 г., стр. 7

БРОЙ  79	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  7  
Останалите конституирани страни не са 
депозирали писмени становища по искането в 
предоставения им срок.
Конституционният съд, като обсъди доводи­
те в искането, с което е сезиран, изложените 
съображения, становищата на страните и ре­
левантната правна уредба, за да се произнесе, 
взе предвид следното:
1. Съдът намира, че преди да се занимае 
по същество с основателността на искането, 
следва да обсъди неговата допустимост, още 
повече че този въпрос изрично се поставя и 
в част от постъпилите писмени становища на 
страните (министъра на финансите, Асоциацията 
на банките в България). 
Омбудсманът съгласно чл. 150, ал. 3 от 
Конституцията има право на инициатива за 
образуване на производство пред Конституци­
онния съд само в случаите, когато претендира 
установяването на противоконституционност на 
закон, с който се нарушават права и свободи на 
гражданите. Той обаче аргументира позицията 
си по настоящото дело в частта на искането си, 
с която оспорва привилегирования режим на 
банките в заповедното производство по чл. 417, 
т. 2 ГПК, с конституционната норма на чл. 19, 
ал. 2, поддържайки, че обсъжданият процесуа­
лен регламент є противоречи. Изтъква, че по 
този начин се създават различни правни усло­
вия за осъществяването на стопанска дейност 
в една и съща сфера с оглед съществуването 
наред с банките и на небанкови финансови 
институции по чл. 3 от Закона за кредитните 
институции (ЗКИ). 
За разлика от останалите субекти на иници­
атива по чл. 150, ал. 1 от Конституцията омбуд­
сманът е ограничен при упражняване на това 
си правомощие и не може да оспорва закон, с 
който се нарушават правата на едни юридически 
лица за сметка на по-благоприятните условия 
за развиване на стопанска дейност, които се 
създават за други. Когато обаче се позовава 
на нарушени права и свободи на гражданите, 
какъвто очевидно е и случаят с релевирания в 
искането довод – че се засягат основни права 
на гражданите в стопанската сфера, най-общо 
очертани с разпоредбите на чл. 19, ал. 1 и 2 от 
Конституцията, той е оправомощен да сезира 
Конституционния съд. Като процесуален закон 
ГПК урежда правилата за защитата на субектив­
ните граждански права, включително и за прину­
дителното осъществяване на гражданскоправни 
притезания. Изцяло извън неговия предмет остава 
материалноправното регулиране на стопанската 
дейност. В конкретния конституционен спор 
обаче с оглед характера на атакувания текст 
на ГПК е налице едно частично припокриване 
на претендираното право на съдебна защита 
на гражданите, установено с нормата на чл. 56 
от Конституцията в заповедното производство, 
от една страна, и, от друга – конституционните 
изисквания на чл. 19, ал. 1 и 2, а именно законът 
да създава и гарантира на всички граждани и 
юридически лица еднакви правни условия за 
стопанска дейност, като предотвратява злоу­
потребата с монополизма, нелоялната конку­
ренция и защитава потребителя в условията на 
свободната стопанска инициатива. Поначало 
гражданинът може да бъде ситуиран като 
страна в различни граждански или търговски 
отношения, включително с държавни учрежде­
ния, общини и банки, от които да произтичат 
негови собствени права и задължения. В този 
смисъл, когато претендира свое вземане срещу 
визирания кръг субекти, гражданинът не може 
да се ползва от механизмите на заповедното 
производство, уредени по чл. 417, т. 2 ГПК, с 
които другата страна в правоотношението раз­
полага в качеството си на кредитор. Обратно, 
когато той се окаже в позицията на длъжник 
(например като потребител на банкови услуги, 
включително в типичната хипотеза на кредито­
получател по договор за банков кредит), срещу 
него се насочва принудително изпълнение по 
облекчената процедура, инициирана от визирания 
кръг кредитори. Предмет на искането е поддър­
жаната теза за накърняване на индивидуалното 
право на защита на гражданите в изпълнителния 
процес, чието възникване и развитие би могло 
да е и в резултат на упражнявана стопанска 
дейност. Очевидно е, че вносителят е избрал 
по-широката възможна рамка, за да очертае 
предмета на конституционна проверка и да 
обоснове претенцията си. Предложената аргу­
ментация дава основание да се заключи, че по 
същество се оспорва процесуална норма, чиято 
конституционосъобразност следва да бъде преце­
нявана в контекста на конституционното право 
на защита на гражданите, прогласено с чл. 56 
от Конституцията. Правото на защита обаче 
е иманентна част на по-широкото понятие за 
дължимите правни условия в стопанската сфера 
по смисъла на чл. 19, ал. 2 от Конституцията, 
преценявани във всички аспекти на материал­
ноправното и процесуалното законодателство. 
Ето защо, като съобрази правилото на чл. 22, 
ал. 1, изр. 2 от Закона за Конституционен съд 
(ЗКС) и чл. 25, ал. 2 от Правилника за орга­
низацията на дейността на Конституционния 
съд (ПОДКС), съдът не намери основание да 
ревизира извода си, приет с определението от 
4.07.2012 г., а именно, че искането на омбуд­
смана е допустимо и следва да бъде разгледано 
по същество.
2. Като основание за противоречие с Кон­
ституцията на разпоредбата на чл. 417, т. 2 ГПК 
вносителят изтъква порок в законодателния про­
цес, аргументиран с допуснато от компетентния 
орган на законодателната власт нарушение на 
чл. 28, ал. 3 от Закона за нормативните актове 
(ЗНА). В искането се изтъква, че проектът на 
ГПК, одобрен с решение на Министерския 
съвет, не съдържа изрични мотиви, обоснова­
ващи необходимостта от въвеждането на ата­
куваната процесуална уредба. В правомощията 
на Конституционния съд е да се произнася по