Държавен вестник, бр. 47, 2009 г., стр. 50

С Т Р .  50
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  47
ностойно положение страните по делото в за-
висимост от това, дали един от тях ще ползва
адвокат, а другият—не, както и от степента на
личната им култура и възможности във връзка
с местоживеенето им. Това противоречи на
чл. 121, ал. 1 от Конституцията. Създава се по-
ложение, при което съдът ще уважи един иск,
дори когато в течение на процеса ответникът
посочи доказателства, представи разписка, че е
платил дълга. Искът ще бъде уважен и когато
е изграден на един неистински документ, който
ответникът не е оспорил в отговора. С исковата
молба обичайно не се прилага оригиналът, а
копие. Оспорването може да се направи в мно-
го случаи само когато се види и сравни копието
с оригинала.
Инцидентният установителен иск се предя-
вява, когато от оспореното правоотношение
зависи изцяло или отчасти изходът на делото.
Невъзможността да се предяви инцидентен
установителен иск извън отговора на исковата
молба води в някои случаи до постановяване на
решение, което неглижира съществуването или
не на оспорени правоотношения и заедно с това
създава преклузия.
Не е същото с изискването на чл. 133 ГПК
ответникът да е задължен с отговора на искова-
та молба да предяви насрещен иск. Той може да
направи това по-късно. Привличането на трети
лица в процеса също така не влияе решаващо
върху правото на защита.
По тези съображения чл. 133 ГПК в частта
му “вземе становище, не направи възражения,
не оспори истинността на представен доку-
мент, не посочи доказателства, не представи
писмени доказателства” и “не упражни пра-
вата си по чл. 212 ГПК” противоречи на чл. 121
и 56 от Конституцията.
3. Относно чл. 280, ал. 1, чл. 284, ал. 3, т. 1 и
чл. 288 ГПК
Уредбата на касационното обжалване съг-
ласно действащия ГПК съдържа две предпос-
тавки.
Съгласно чл. 280, ал. 1 ГПК на обжалване
пред ВКС подлежат въззивните решения, в ко-
ито съдът се е произнесъл по съществен мате-
риалноправен или процесуалноправен въпрос,
който е:
—решен в противоречие с практиката на
Върховния касационен съд;
—решаван противоречиво от съдилищата, и
—е от значение за точното прилагане на
закона, както и за развитието на правото.
В следващия чл. 281 ГПК са изброени съ-
щинските касационни основания, които са ни-
щожност и недопустимост на решението, и ко-
гато то е неправилно поради нарушение на
материалния закон, на съществените правила
на съдопроизводството или е необосновано.
При съпоставянето на чл. 280, ал. 1 с чл. 281
изниква веднага абсурдността на законодател-
ната уредба. Едно нищожно или недопустимо
решение няма да бъде разгледано и отменено,
ако не са налице и предпоставките по чл. 280,
ал. 1. Като че ли нищожността и недопустимост-
та не са сами по себе си достатъчно основание
за отмяна на решението. Като последица от
чл. 280, ал. 1 ГПК ще остане в сила и неправил-
ното решение на материален или процесуален
закон, ако практиката на ВКС последователно
прави това нарушение. Известно е, че не са ред-
ки случаите, когато със свои тълкувателни ре-
шения ВКС изцяло приема обратното на това,
което е било постоянна практика. По този на-
чин конституционното право на гражданите
съдебното производство да осигури установя-
ване на истината (чл. 121, ал. 2 от Конституци-
ята) е нарушено. Нарушено е и правото на за-
щита, когато са нарушени или защитени зако-
нови права и интереси на гражданите (чл. 56 от
Конституцията).
Съгласно чл. 119, ал. 1 от Конституцията
правораздаването по граждански дела се осъ-
ществява от районните, окръжните, апелатив-
ните съдилища и от Върховния касационен
съд. Както многократно се е произнасял Кон-
ституционният съд, това не означава, че всич-
ки граждански спорове следва да се решават
и от Върховния касационен съд. Принципът
на правовата държава (чл. 4, ал. 1 от Консти-
туцията) обаче изисква законът да определи
точно с обективни критерии кои дела ще се
разглеждат и от него. Точно това не е напра-
вено. Докато чл. 281 ГПК изброява изчерпа-
телно и ясно касационните основания, чл. 280,
ал. 1 ги поставя в зависимост от предпостав-
ки, които нито може да бъдат винаги обек-
тивно ясни, нито може винаги да бъде неоспо-
римо дали са налице или не. Преценката за
тяхната наличност е дадена на субективното
виждане на състав от трима съдии. За страни-
те е трудно, да не кажа невъзможно, да имат
информация за цялата практика на Върхов-
ния касационен съд и на съдилищата, за да
кажат какво е даденото решение по отноше-
ние на нея. В България няма автентично из-
дание, което изцяло редовно да я публикува.
Това създава същата трудност и за самите
съдии на Върховния касационен съд. Като аб-
солютна предпоставка за допускането на ка-
сационната жалба се сочи и случаят, при кой-
то едно решение е от значение за развитието
на правото. Поставя се критерий, който оче-
видно може да бъде извън възможността не
само на страните по едно дело, но и на школу-
вани юристи. При това в тежест на жалбопо-
дателя е (чл. 284, ал. 3, т. 1) да посочи практи-
ката на ВКС, която не е била съобразена в
решение, което се обжалва, да посочи реше-
нията с противоречива практика на съдили-
щата и вероятно съображенията за значение-
то на обжалваното решение за развитието на
правото.