Държавен вестник, бр. 57, 2011 г., стр. 57

БРОЙ  57	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  57  
за движение по пътищата (ЗДвП) и чл. 35 и § 
5 ПИБЛД, поради което в частта, регламенти­
раща изискванията за медицински документи, 
е нищожна. В частта досежно прилагането на 
картата за медицински преглед разпоредбата 
на чл. 63, ал. 3 от Инструкция № Із-417 от 
2010 г. е в съответствие с компетентността на 
административния орган, предвидена в § 5, ал. 1 
ПИБЛД. В тази част обжалваното решение е 
неправилно и оспорването е следвало да се 
отхвърли. 
Върховният административен съд счита каса­
ционната жалба за допустима – подадена е от 
надлежна страна, в срока по чл. 211, ал. 1 АПК 
и срещу подлежащ на касационно обжалване 
съдебен акт.
Съдът, като разгледа касационната жалба 
на посочените в нея основания, счита същата 
за неоснователна.
За да постанови обжалваното решение, съдът 
приел от фактическа страна, че Инструкция 
№ Із-417 от 2010 г. е издадена на основание 
§ 5, ал. 1 ПИБЛД от министъра на вътреш­
ните работи и има за предмет организацията 
и технологията на работа на структурите на 
Министерството на вътрешните работи при 
издаване на българските лични документи. 
В чл. 63, ал. 3 от инструкцията е предвидено 
при подаване на заявление за издаване на 
свидетелство за управление на моторно пре­
возно средство заявителят да прилага карта 
за медицински преглед на водач на моторно 
превозно средство или протокол от транспортна 
областна или транспортна централна лекарска 
експертна комисия. Предвидено е за водачите, 
категории А, В и М, да се представя карта за 
медицински преглед на лицето, а за останалите 
категории – карта за личен преглед, заверена 
от съответните специалисти – очен, уши, нос, 
гърло, невролог, хирург и вътрешен. Приел, че 
Наредба № 31 от 1999 г. регламентира изис­
кванията, условията и реда за придобиване на 
правоспособност за управление на моторно 
превозно средство. Съгласно чл. 6, ал. 1 във 
връзка с чл. 5, ал. 2 от Наредба № 31 от 1999 г. 
медицинският преглед на водачите от категории 
А, В, В+Е, М, Ткт обхваща само състоянието 
на зрението. 
Въз основа на така установените факти 
съдът приел от правна страна, че разпоредба­
та на чл. 63, ал. 3 от Инструкция № Із-417 от 
2010 г. противоречи на чл. 6, ал. 1 във връзка 
с чл. 5, ал. 2 от Наредба № 31 от 1999 г., което 
е нарушение на чл. 15, ал. 1 ЗНА. Приел за 
неоснователно позоваването на чл. 15, ал. 2 
ЗНА, тъй като става въпрос за приложение на 
директива, а не на регламент на Европейския 
съюз. Прилагането на европейските дирек­
тиви следва да става съгласно правилата и 
изискванията за приемането и съдържанието 
на нормативните актове в държавата членка. 
Приел, че транспонирането на директивата не 
може да стане с друг акт от същата степен, 
още по-малко с акт от по-ниска степен с оглед 
разпоредбата на чл. 10, ал. 1 и 2 ЗНА, тъй 
като транспонирането на директивата в акт 
от по-ниска степен го обезсмисля, защото, ако 
противоречи на нормативен акт от по-висока 
степен, правораздавателните органи прилагат 
по-високия по степен акт съгласно чл. 15, ал. 3 
ЗНА. Въз основа на това направил извод за 
противоречие на чл. 63, ал. 3 от Инструкция 
№ Із-417 от 2010 г. на нормативен акт от по-
висока степен и на основание чл. 193, ал. 1 
АПК го отменил.
Крайният извод на съда за порочност на 
оспорената разпоредба е правилен, макар и 
по различни мотиви. 
По делото е безспорно, че Директива 91/439/
ЕИО на Съвета от 29.07.1991 г. относно свиде­
телствата за управление на моторни превозни 
средства (консолидирана) е в сила за България 
от датата на присъединяване на страната ни 
към Европейския съюз – 01.01.2007 г. Съгласно 
чл. 7, § 1, буква „а“ от Директива 91/439/ЕИО 
свидетелства за управление се издават, освен 
при наличие на другите изисквания, само на 
тези кандидати, които отговарят на медицин­
ските изисквания съгласно разпоредбите на 
приложение ІІІ – минимални изисквания за 
физическа и психическа годност за управление 
на превозно средство със силово задвижване. 
Съгласно това приложение водачите са класи­
фицирани в две групи: първа група – водачи на 
превозни средства от категории А, В и В+Е и 
подкатегории А1 и В1, и втора група – водачи 
на превозни средства от категории С, С+Е, 
Д, Д+Е и подкатегории С1, С1+Е, Д1+Е. 
С оглед на групата, към която принадлежи 
кандидатът за водач и съответно водачът, при 
подновяване на свидетелството преминават 
на медицински преглед съобразно условията 
и изискванията, посочени в приложението. В 
т. 5 на приложението изрично е посочено, че 
изискванията, установени от държавите членки 
за издаване и всяко последващо подновяване на 
свидетелствата за управление, могат да бъдат 
по-строги от изложените в акта. 
В българското законодателство – чл. 152а, 
т. 1 ЗДвП определя министъра на здравеопаз­
ването съгласувано с министъра на транспорта, 
информационните технологии и съобщенията 
за компетентния в държавата орган по опре­
деляне на изискванията за физическа годност 
на водачите на моторни превозни средства и 
условията и реда за извършване на медицин­
ските прегледи за установяване на физическата 
годност на водачите от различните категории. 
Законът определя и вида на акта, с който да 
се осъществи тази компетентност – наредба. 
В изпълнение на тази законова делегация е 
издадена Наредба № 31 от 1999 г. – към датата 
на издаването є оправомощаваща е нормата 
на чл. 152, т. 2, съгласно която министърът на 
транспорта съгласувано с министъра на здраве­