Държавен вестник, бр. 66, 2024 г., стр. 23

БРОЙ  66	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  23   
от 6.10.2023 г.; стенографски протокол от 16-
ото заседание на 40-ото Народно събрание, 
„второ“ първо гласуване, от 19.12.2023 г.). 
Предложението за включването в чл. 65, ал. 1 
на изречение второ в настоящата оспорена 
редакция е внесено с доклад на Комисията 
по конституционни въпроси на заседание на 
Народното събрание при второ гласуване на 
проекта на Закона за изменение и допълнение 
на Конституцията и тази редакция е приета 
и въведена с § 3 ЗИД на Конституцията 
(стенограма от заседанието на Комисията 
по конституционни въпроси от 16.12.2023 г.; 
стенографски протокол от 16-ото заседание на 
49-ото Народното събрание, второ гласуване, 
от 19.12.2023 г.).
С направените промени в чл. 65, ал. 1 и 
чл. 110 от Конституцията, както са въведени 
в тези разпоредби съответно с § 3 и 9 ЗИД 
на Конституцията, се създава възможност за 
лица български граждани, които имат и друго 
гражданство, да бъдат избирани за народни 
представители и за членове на Министерския 
съвет. 
За да може български гражданин да бъде 
избран за народен представител или член на 
Министерския съвет, той трябва да отговаря 
на условията, посочени съответно в чл. 65, 
ал. 1 и чл. 110 от Конституцията. Тези условия 
за избираемост имат абсолютен характер и 
неизпълнението на което и да е от тях прави 
лицето неизбираемо. 
Конституцията на Република България 
до промените, въведени с посочените § 3 и 9 
ЗИД на Конституцията, установява завишени 
изисквания за избираемост по отношение на 
гражданството на лицата, овластени с опре­
делени конституционно установени правомо­
щия. В своята практика Конституционният 
съд отбелязва, че „общият конституционен 
критерий за въвеждане на ограничително 
изискване за българско гражданство следва 
да се търси в характера на самите отношения, 
в които съответните органи участват. Този 
общ критерий е наличието на определени 
властнически правомощия и упражняването 
на власт“ (Решение № 15 от 1995 г. по к.д. 
№ 21/1995 г.). Завишените изисквания се обяс­
няват със самата същност на гражданството 
като многопластово понятие, в контекста на 
изложеното по-горе, което Конституционният 
съд е имал повод да разгледа в неговите раз­
лични проявления. Тези изисквания са израз 
на стремежа на създателите на българската 
Конституция от 1991 г. да бъде осигурена 
висока степен на защита на интересите на 
суверенната национална държава. 
Гражданството е определящо за правния 
статус на индивида и представлява трайна 
политическа и правна връзка на съпринадлеж­
ност между физическото лице и държавата, 
от която възникват права и задължения за 
двете страни. Освен политическо и правно 
измерение гражданството съдържа и морални 
императиви, доколкото лоялността на индиви­
да към държавата е ценност, чието отсъствие 
може да лиши от съдържание разглеждания 
институт като връзка държава – индивид 
(Решение № 16 от 2021 г. по к.д. № 18/2021 г.). 
С ограничаването на възможността бъл­
гарски граждани с двойно гражданство да 
бъдат избирани за народни представители 
или за членове на Министерския съвет се 
защитава висш държавен интерес, свързан 
със защитата на суверенната национална дър­
жава. Конституционният съд последователно 
отстоява разбирането, че „упражняването 
на властта във всяка държава е елемент от 
държавния суверенитет“ и че е „съмнително 
доколко упражняването на властта от лица 
с чуждо гражданство гарантира нейната 
независимост“ (Решение № 15 от 1995 г. по 
к.д. № 21/1995 г., Решение № 16 от 2021 г. по 
к.д. № 18/2021 г.). Наред с публичноправната 
връзка с българската държава, наличието на 
чуждо гражданство означава и връзка между 
лицето и друга държава, която обуславя и съ­
ответните права и задължения. Придобиването 
на гражданство на друга държава е въпрос на 
личен избор – българското законодателство 
относно гражданството е толерантно към 
чуждото законодателство в същата материя 
и не препятства такава възможност, вклю­
чително и относно паралелно придобиване 
по рождение на чуждо гражданство, наред с 
българското, в хипотезата на смесени бракове. 
Несъмнено с този избор освен носител на 
съответните права всяко лице става носител 
и на определени ограничения, които произ­
тичат от обществения и държавния интерес 
на всяка една от държавите – националните 
държави суверенно уреждат режима на при­
добиване и загубване на тяхното гражданство. 
С установяването на правно-политическа 
връзка с друга държава в допълнение към 
тази с българската държава всеки, изградил 
такава връзка, става носител и на правата и 
задълженията, които произтичат от правния 
ред на чужда държава, и заявява лоялността 
си и към нея. Такава политическа и правна 
връзка би могла да се окаже в конфликт с 
ангажиментите към българската държава 
за всеки гражданин в подобна хипотеза, но 
изборът на поведение е личен въпрос със 
съответните последици за конкретното лице. 
Когато обаче става дума за конституционно 
предвидена възможност за лица с двойно 
гражданство да заемат най-значимите публич­
ни длъжности в държавата, тогава възниква 
съществено различен проблем, тъй като тях­
ното осъществяване е служене на държавата, 
т.е. на публичния интерес, на интереса на