Държавен вестник, бр. 16, 2003 г., стр. 88

С Т Р .  88
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  16
както и т. 4 от приложение № 13 от Наредба
№ 33 от 1999 г. противоречат на чл. 23 ЗАПр.
Жалбоподателят твърди, че с § 1, т. 5 от наред-
бата незаконосъобразно се разширява опреде-
лението за “случайни автобусни превози”, уре-
дено в § 1, т. 24 ЗАПр.
Ответникът по делото—министърът на тран-
спорта и съобщенията, чрез процесуалния си
представител в съдебно заседание и с писмено
становище оспорва основателността на жалба-
та и моли да бъде отхвърлена. Министърът на
регионалното развитие и благоустройството,
конституиран като заинтересована страна в про-
изводството, чрез процесуалния си представи-
тел оспорва в съдебно заседание жалбата и моли
да бъде отхвърлена.
Върховният административен съд—петчле-
нен състав, за да се произнесе по допустимост-
та и основателността на жалбата, взе предвид
следното:
Повдигнатият с жалбата правен спор е за
незаконосъобразност на разпоредби от подза-
конов нормативен акт, подлежащ на съдебен
контрол от Върховния административен съд на
основание чл. 125, ал. 2 във връзка с чл. 120, ал. 2
от Конституцията на Република България.
Предвид действието на нормативния акт по от-
ношение на неограничен кръг адресати всеки
има правен интерес от обжалване на акта, кога-
то счита, че противоречи на нормативен акт от
по-висока степен. Съгласно чл. 13, ал. 1 ЗВАС
жалба срещу нормативен акт се подава без ог-
раничение във времето.
По изложените съображения съдът намира
жалбата за процесуално допустима.
Разгледана по същество, с оглед доводите на
страните и в съответствие с отменителните
основания по чл. 12 ЗВАС, жалбата е частично
основателна.
Наредба № 33, издадена на 3 ноември 1999 г.
от министъра на транспорта, регламентира ус-
ловията и реда за извършване на обществен
превоз на пътници и товари с автомобили с
българска регистрация на територията на Ре-
публика България. Неоснователно е твърдени-
ето на жалбоподателя за незаконосъобразност
на атакуваните разпоредби поради нарушение
на чл. 18 ЗАПр. Този текст предвижда, че усло-
вията и редът за утвърждаване на транспортни-
те схеми и за осъществяване на обществените
превози на пътници с автобуси и леки автомо-
били се определят с наредба, която се издава от
министъра на транспорта и съобщенията съг-
ласувано с министъра на регионалното разви-
тие и благоустройството. Въз основа на чл. 18
ЗАПр е издадена Наредба № 2 от 15 март 2002 г.
за условията и реда за утвърждаване на транс-
портни схеми и за осъществяване на обществе-
ни превози на пътници с автобуси и леки авто-
мобили (ДВ, бр. 32 от 2002 г.), която има разли-
чен предмет на правно регулиране в сравнение
с Наредба № 33 от 1999 г. Съобразно с § 2 от
ПЗР на Наредба № 33 от 1999 г. същата се изда-
ва на основание разпоредбите на чл. 7, ал. 3,
чл. 16 и 21 ЗАПр. Тези разпоредби овластяват
министъра на транспорта и съобщенията да
уреди с наредба: условията и реда за установя-
ване на изискванията по чл. 7, ал. 2 ЗАПр и за
издаване на лицензия, превозните документи и
образците им, както и изискванията за мини-
мум оборудване на автогарите и автоспирките
и за условията и реда за работа в тях. Законова-
та делегация, по силата на която се издава тази
наредба, не предполага съгласуване с министъ-
ра на регионалното развитие и благоустройст-
вото. Следователно липсва противоречие на
обжалваните текстове с чл. 18 ЗАПр.
Жалбоподателят излага доводи за незаконо-
съобразност на § 1, т. 5 от Наредба № 33 от 1999 г.
Според легалната дефиниция, уредена в § 1, т. 24
ЗАПр, “случайни автомобилни превози” са пре-
возите на предварително определена група път-
ници без промяна в състава на групата от начал-
ния до крайния пункт по предварително заявени
условия. Оспореният текст от наредбата допъл-
ва законовата разпоредба, като урежда три раз-
новидности на случайните превози: обиколен
превоз при затворени врати, превоз от вида “пъ-
лен—празен” и превоз от вида “празен—пълен”.
По смисъла на § 1, т. 5 от Наредба № 33 от
1999 г. “случаен превоз” е превоз, който не от-
говаря на определението за превоз по автобус-
ни линии, нито за специализиран превоз и може
да бъде:
а) “обиколен превоз при затворени врати”—
при който едно и също превозно средство се
използва за превоз на предварително определе-
на група без изменение на състава, като пътува-
нето започва и завършва в един и същи пункт;
б) превоз от вида “пълен—празен”—при
който пътуването на групата започва от един
пункт и завършва в друг, при условие че превоз-
ното средство се връща празно;
в) превоз от вида “празен—пълен”—при кой-
то превозното средство извършва пътуването
от един пункт до друг без пътници, а на връща-
не—с група.
По същество атакуваният текст детайлизи-
ра легалната дефиниция за “случайни автомо-
билни превози”. Определението за “обиколен
превоз при затворени врати” съответства на-
пълно на разпоредбата на § 1, т. 24 ЗАПр. Пре-
возите от вида “пълен—празен” и от вида “пра-
зен—пълен” не противоречат на законовата
разпоредба, тъй като се отнасят до хипотези,
които също се включват в съдържанието на
легалната дефиниция. Така и в двете хипотези
се извършва превоз по предварителни условия
на предварително определена група пътници от
начален до краен пункт, като при превоза от
вида “пълен—празен” превозното средство се
връща празно, а при превоза от вида “празен—
пълен” превозното средство се връща с група.
Практически и в двата случая в една от посоките
превозното средство се движи празно. От това не
следва, че наредбата вменява в задължение на
превозвача да се движи без пътници, т. е. “на
празен ход” по израза на жалбоподателя. Обжал-
ваната разпоредба очертава трите основни въз-
можности, които могат да възникнат при извър-