Държавен вестник, бр. 95, 2013 г., стр. 4

СТР.  4	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  95
чане на срока, за който е сключен договорът 
за откриване на депозитната сметка. Предмет 
на законодателна уредба е и хипотезата, при 
която депозитантът и банката са договорили 
лихвата да бъде изплатена авансово на дата 
преди настъпването на падежа. Законодате-
лят е преценил, че систематичното място на 
правната уредба на посочената хипотеза е в 
чл. 11, ал. 5 ЗДДФЛ, където е предвидено, че 
при авансово изплащане на лихвата по чл. 38, 
ал. 13 ЗДДФЛ доходът се смята за придобит 
на датата на падежа на депозита или на датата 
на предсрочното прекратяване на договора за 
депозит. С това свое решение законодателят 
е приравнил данъчноправните последици на 
дохода, придобит при авансовото изплащане на 
лихвата, с тези на дохода, придобит в хипотезите 
на чл. 11, ал. 1, т. 1 и 2 ЗДДФЛ. Следва да 
се отбележи, че правните разрешения, дадени 
с чл. 11, ал. 5 ЗДДФЛ, са приложими само в 
случаите на облагане на лихвите, начислени 
от български търговски банки или клонове на 
чуждестранни банки в страната по депозитни 
сметки на местни физически лица. За целите на 
данъчното облагане понятието „местно физичес­
ко лице“ е дефинирано в чл. 4, ал. 1 ЗДДФЛ, 
според който местно физическо лице е лице: 
1. което има постоянен адрес в България, или 
2. което пребивава на територията на Бълга-
рия повече от 183 дни през всеки 12-месечен 
период, или 3. което е изпратено в чужбина 
от българската държава, от нейни органи и/
или организации, от български предприятия, 
и членовете на неговото семейство, или 4. 
чийто център на жизнени интереси се намира 
в България. За хипотезите по чл. 4, ал. 1, т. 2 
и 4 следва да се имат предвид и посочените в 
ал. 2, 3, 4 и 5 ЗДДФЛ допълнително въведени 
критерии за дефиниране на понятието. Извън 
обхвата на чл. 11, ал. 5 ЗДДФЛ остават хипоте-
зите, при които се получават доходи от лихви, 
начислени от посочените банки по депозитни 
сметки на чуждестранни физически лица.
При тази законодателна уредба на облага-
нето с окончателен данък на дохода от лихва 
в хипотезата на чл. 11, ал. 5 ЗДДФЛ изтъкна-
тите в искането съображения за обявяване на 
противоконституционност на разпоредбата не 
се споделят от Конституционния съд.
Преценката за конституционосъобразност 
на атакуваната разпоредба от ЗДДФЛ може 
да се направи обективно и точно само ако 
чл. 11, ал. 5 ЗДДФЛ се разгледа, като се съ-
образи от систематична гледна точка мястото 
є в закона, функционалната обвързаност на 
разпоредбата с останалите норми, уреждащи 
предпоставките и съдържанието на нововъве-
дения данък, включително и през призмата 
на конституционните принципи, на които се 
основава данъчният закон.
Въведеният от 1 януари 2013 г. данък върху 
дохода от лихви по депозитни сметки, открити 
в търговски банки, представлява подоходен 
данък с присъщите за данъка признаци като 
установено със закон публично държавно взе-
мане, чието реализиране, при отсъствие на 
доброволно плащане, се гарантира с държавна 
принуда. Неговото въвеждане е съобразено с 
конституционните принципи за легитимност 
на данъка по отношение компетентността на 
органа в лицето на Народното събрание, нор-
мативния акт, с който се създава данъчното 
утежнение – закон. Посочени са и елементите 
на данъчния фактически състав: данъчен обект, 
данъчна основа, данъчна единица, данъчна став-
ка, връзката между данъчен обект и данъчен 
субект, уредени в закона. Затова Конституци-
онният съд приема, че законодателят с измене-
нията и допълненията на ЗДДФК в посочените 
части изцяло се е съобразил с изискванията на 
чл. 84, т. 3 и чл. 60, ал. 1 и 2 от Конституцията. 
Следователно при установяване на новия данък 
е спазен чл. 4 от Конституцията.
По въпроса за обратното действие на да-
нъчните закони Конституцията не съдържа 
изричен императив за забрана, каквато уредба 
има по отношение на наказателния закон – по 
арг. от чл. 5, ал. 3 от Конституцията. Разби-
рането, застъпено в доктрината и практиката 
на Конституционния съд, основани на чл. 4 
от Конституцията, прогласил принципа за 
правовата държава, са категорични за това, 
че материалният данъчен закон не може да 
има обратно действие. Това най-отчетливо е 
изразено в Решение № 9 от 1996 г. по к.д. № 9 
от 1996 г., в което съдът посочва, че „Проява 
на конституционните принципи за правова 
държава и законност в областта на данъчно-
то право е правилото за неретроактивност на 
данъчната норма. Конституционният съд не 
е чужд на разбирането, че данъчният закон 
действа занапред, от влизането му в сила на-
сетне. Нормите, с които се въвеждат данъчни 
задължения или данъчни утежнения, трябва да 
бъдат създадени преди времето, за което те се 
отнасят. Гражданите трябва да знаят предва-
рително, преди настъпването на финансовата 
година, данъците и техния размер, които те 
ще плащат.“ Принципното разбиране на съда 
по отношение действието на данъчния закон 
във времето е съобразено от законодателя при 
въвеждане на новия подоходен данък. Поначало 
данъчното задължение възниква по силата на 
закона и в случая това е сторено с новелата 
на чл. 38, ал. 13 във връзка с чл. 13, ал. 1 
ЗДДФЛ. Съгласно § 58 ЗИДЗДДС във връзка 
с § 57 ЗИДЗДДФЛ, включително в частта, с 
която се въвежда новият данък, законът влиза 
в сила от 1 януари 2013 г., когато започва след-
ващата данъчна година, независимо от факта, 
че е приет през предходната данъчна година. 
Следователно обратно действие на атакуваните