Държавен вестник, бр. 106, 2025 г., стр. 15

БРОЙ  106	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  15   
В искането се изтъква, че е налице противо­
речива или липсваща практика на Върховния 
административен съд относно прилагането 
на Закона за отговорността на държавата 
и общините за вреди във връзка с чл. 129, 
ал. 6 ДОПК. При противоречива практика 
Върховният административен съд е длъжен 
да упражни правомощието си по чл. 124 от 
Закона за съдебната власт и да постанови 
тълкувателно решение.
В искането е посочено Решение от 13 март 
2017 г. по дело С-524/04 на Съда на Европейс­
кия съюз относно възстановяването с лихви 
на вземания за данъци. Тази практика не 
може да се отнесе към режима на задължи­
телните осигурителни вноски, чиято функция 
е свързана с осигуряването и ползването на 
социалните права. В искането не се отчита 
правната уредба на възстановяването на 
останалите публични вземания, които не се 
установяват от органите на Националната 
агенция за приходите.
Частта от разпоредбата на чл. 129, ал. 6, 
изр. първо от ДОПК, чиято противоконститу­
ционност се иска да бъде обявена, не изключва 
прилагането на общия ред за отговорността 
на държавата, предвиден в чл. 7 от Конститу­
цията и уреден в Закона за отговорността на 
държавата и общините за вреди, доколкото 
същите са обхванати от изречение второ на 
чл. 129, ал. 6 ДОПК. Доколкото в законода­
телството няма установено общо правило за 
възстановяване на недължимо внесени пуб­
лични вземания с лихви, когато са внесени 
въз основа на акт на държавен орган, който 
има правомощието да ги установява, редът 
по Закона за отговорността на държавата и 
общините за вреди е приложим за всички 
недължимо платени публични вземания, ус­
тановявани с актове на съответните органи, 
освен ако в специален закон не е установено 
друго. Когато не е предвидено друго в специ­
алния закон, уреждащ главното вземане, няма 
пречка претенцията за лихва върху главното 
вземане да се реализира по реда на Закона за 
отговорността на държавата и общините за 
вреди. При незаконосъобразно внесени задъл­
жителни осигурителни вноски отговорността 
е на държавата въз основа на незаконосъоб­
разното упражняване на правомощията на 
орган по приходите на Националната агенция 
за приходите, а не на органите, които управля­
ват бюджетите на общественото и здравното 
осигуряване. Отговорността на държавата не 
може да засяга правата на осигурените лица.
Субсидиарният характер на пътя на защи­
тата по Закона за отговорността на държавата 
и общините за вреди не означава, че тази 
защита не е ефективна, а единствено, че не се 
прилага, когато е налице друг защитен способ. 
Следва да се отчита, че конституционният 
законодател не е установил ред, по който да 
се реализира отговорността на държавата за 
вреди, но в чл. 7 от Конституцията е въздигнал 
тази отговорност в принципно положение. Не 
само не е налице, но не би била и конститу­
ционно търпима норма от законодателството, 
която да изключва тази отговорност. От друга 
страна обаче, да се диференцира редът за 
реализиране на тази отговорност, е въпрос 
на законодателна целесъобразност, при която 
трябва да се гарантират принципите на право­
вата държава, отговорността на държавата за 
вреди и ефективност на средствата за защита.
Според искането „[д]ори да се приеме, 
че лицето, което е претърпяло вреди от не­
законен акт на администрацията, би могло 
да бъде обезщетено по реда на Закона за 
отговорността на държавата и общините за 
вреди, то наличието на друг ред (общия ред 
по Закона за отговорността на държавата и 
общините за вреди) не обосновава допусти­
мостта на вътрешнопротиворечива, изключ­
ваща се и установяваща неравно третиране 
правна уредба, която възпрепятства лицето 
да получи дължимото му се обезщетение по 
административен ред (бързо и без съществе­
ни формалности чрез подаване на искане по 
чл. 129, ал. 1 ДОПК), а му предоставя един­
ствено възможността да предяви претенции 
по Закона за отговорността на държавата 
и общините за вреди, при положение че за 
всички други лица в съпоставимо положе­
ние недължимо платените/събрани суми се 
възстановяват/прихващат ведно с дължимата 
лихва в пълен размер по реда на чл. 128 и 
сл. ДОПК“.
Следователно като аргумент за проти­
воречие с чл. 7 от Конституцията се сочи 
невъзможността претенцията за лихва по 
отношение на задължителните осигурителни 
вноски да се удовлетвори в административ­
ното производство по чл. 129 ДОПК, а не 
липсата на ред, по който да се ангажира от­
говорността на държавата. Обстоятелствата, 
че разпоредбата не изключва отговорността 
на държавата, както и посочените вече съоб­
ражения относно липсата на противоречие в 
уредбата и дискриминация по отношение на 
лицата, а отчитане на различната правна ос­
нова на задължителните осигурителни вноски 
и другите публични вземания, водят до извода 
за липса на противоречие с Конституцията и 
по отношение на принципа за отговорност на 
държавата за вреди. От друга страна, въпрос 
на законодателна преценка е как да се уредят 
дължимостта на лихвите и редът, по който 
се възстановяват. 
В искането се обосновава противоречието 
на чл. 129, ал. 6 ДОПК в оспорената част с 
твърдението, че „[з]аконодателят по същество е 
допуснал обогатяване на държавата за сметка 
на гражданите, които са претърпели вреди от 
незаконни актове на органи на публичната