Държавен вестник, бр. 89, 2000 г., стр. 3

Б Р О Й  89
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  3
тивни мерки” от глава пета на закона, с които
са наложени принудителни административни
мерки, непосредствено свързани със сигур-
ността на страната.
Ето защо не оспорвам разпоредбата на зако-
на в частта є, която се отнася до заповедите,
издадени на основание чл. 40, ал. 1, т. 2 във връз-
ка с чл. 10, ал. 1, т. 1, чл. 42 и чл. 10, ал. 1, т. 1.
В първия случай (чл. 40, ал. 1, т. 2 във връзка
с чл. 10, ал. 1, т. 1) министърът на вътрешните
работи или упълномощени от него длъжностни
лица могат да отнемат със заповед правото на
пребиваване на чужденец в Република Бълга-
рия, когато чужденецът с действията си е пос-
тавил в опасност сигурността или интересите
на българската държава или за когото има дан-
ни, че действа против сигурността на страната.
Във втория случай (чл. 42) министърът на
вътрешните работи или упълномощени от него
длъжностни лица със заповед могат да разпо-
редят експулсирането на чужденец, когато не-
говото присъствие в страната създава сериоз-
на заплаха за националната сигурност или об-
ществения ред.
И двата вида заповеди—тези, издадени на
основание чл. 40, ал. 1, т. 2 във връзка с чл. 10,
ал. 1, т. 1, както и тези, издадени на основание
чл. 42, представляват принудителни админист-
ративни мерки от раздел I, глава пета на закона
и попадат в хипотезата на чл. 47, ал. 1 от Закона
за чужденците в Република България. Послед-
ната разпоредба изрично изключва от обжал-
ване заповедите по този раздел, с които са на-
ложени принудителни административни мер-
ки, непосредствено свързани със сигурността
на страната. Това изцяло е в съответствие с
конституционния текст на чл. 120, ал. 2, според
който на съдебно обжалване подлежат всички
административни актове освен изрично посо-
чените със закон.
В третия случай (чл. 10, ал. 1, т. 1) се отказва
издаване на виза и влизане в страната на чуж-
денец, когато с действията си е поставил в опас-
ност сигурността или интересите на българска-
та държава или за когото има данни, че действа
против сигурността на страната. Макар тези
откази да не са изключени изрично от съдебно
обжалване в Закона за чужденците в Република
България, конституционното изискване за из-
рично законово изключване на съдебно обжал-
ване на административните актове за тях е из-
пълнено чрез нормите на специални проце-
суални закони: чл. 34, т. 1 от Закона за адми-
нистративното производство изключва от об-
жалване по предвидения в този закон съдебен
ред административните актове, свързани непос-
редствено с отбраната и сигурността на страна-
та, а съгласно чл. 7, т. 2 от Закона за Върховния
административен съд не подлежат на разглеж-
дане от Върховния административен съд акто-
ве, с които се осъществява външната политика,
отбраната и сигурността на страната.
Що се отнася обаче до заповедите, издадени
на основание чл. 41, т. 3 във връзка с чл. 40, ал. 1,
т. 2, тълкувателният закон влиза в противоре-
чие с чл. 120, ал. 2 от Конституцията, защото по
пътя на тълкуването изключва от кръга на съ-
дебно обжалваемите заповеди такива, за които
законодателят не е предвидил изрично това в
Закона за чужденците в Република България. А
повечето от основанията за издаване на такива
заповеди не са свързани по никакъв начин със
сигурността на страната и не могат да бъдат
изключени от съдебно обжалване и по силата
на специалните процесуални норми в Закона за
административното производство и в Закона за
Върховния административен съд. Изключване-
то на тези заповеди от съдебно обжалване из-
ключва прилагането по отношение на тях и на
някои разпоредби от Закона за административ-
ното производство, които иначе са задължител-
ни. По този начин и в двата закона по същество
се променят правни норми.
Съгласно чл. 41, т. 3 министърът на вът-
решните работи или упълномощени от него
длъжностни лица могат да издадат заповед за
принудително отвеждане на чужденец до гра-
ницата в случаите, когато чужденецът не е
напуснал страната в определения срок след
отнемане правото му на пребиваване по чл. 40,
ал. 2 (в заповедта по ал. 2 на чл. 40 се опреде-
ля срок за напускане на страната). Според
тълкувателния закон издадената заповед по
чл. 41, т. 3 във връзка с чл. 40, ал. 1, т. 2 (раз-
поредба, съдържаща всички основания, посо-
чени в чл. 10 и 11) не подлежи на обжалване.
Разпоредбите на чл. 10 и 11 са в глава втора от
Закона за чужденците. Само някои от избро-
ените основания, най-вече горецитираният
чл. 10, ал. 1, т. 1, се отнасят до застрашаване
сигурността на държавата. Повечето от осно-
ванията в чл. 10 и 11 обаче са неотносими към
действия, непосредствено свързани със сигур-
ността на държавата.
Позволявам си да посоча някои от случаите
в чл. 10: чужденец, който няма осигурена из-
дръжка и необходимите задължителни застра-
ховки през време на пребиваването си в страна-
та и средства, осигуряващи възможност за об-
ратното му завръщане; чужденец, който при
предишно пребиваване е нарушил трудовото или
данъчното законодателство на страната; чуж-
денец, който няма визи или билети за следва-
щите по маршрута страни; чужденец, който не
е представил необходимите документи, опре-
делени с акт на Министерския съвет, удостове-
ряващи правото му за влизане в страната.
По-голямо недоумение обаче буди включва-
нето на цялата разпоредба на чл. 11. Докато
разпоредбата на чл. 10 е формулирана като
императивна правна норма, предвиждаща при
наличието на всички основания в нея да се от-
каже издаването на виза и влизането на чужде-
нец в страната, то разпоредбата на чл. 11 е фор-