Държавен вестник, бр. 76, 2003 г., стр. 78

С Т Р .  78
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  76
ду така формираните изисквания спрямо общо-
практикуващия лекар (този без специалност
“Детски болести”), който от своя страна отго-
варя на изискванията за регистрация на лечеб-
но заведение по чл. 13, ал. 1 и чл. 14, ал. 1 ЗЛС
(за индивидуална или групова практика), и спе-
циалиста в специализираната извънболнична
медицинска помощ именно с оглед изисквани-
ята за специализация. Настоящият съдебен със-
тав на Върховния административен съд—пет-
членен състав, намира, че такова противоре-
чие се установява, доколкото се явява нарушен
принципът на равнопоставеност между изпъл-
нителите на медицинска помощ, формулиран в
чл. 5, т. 6 ЗЗО, понеже се налага консултация
със специалист от лечебно заведение за специ-
ализирана първична медицинска помощ, но
сключило договор с НЗОК, което е безспорно,
че има специалност “Детска педиатрия”, като
за него не се отнася твърдяното от жалбопода-
теля изискване за придобиване на специалност,
посочено по-горе. С обжалваната подзаконова
норма обаче се вменява задължение на изпъл-
нителя на първичната медицинска помощ, ка-
къвто се явява общопрактикуващият лекар,
притежаващ и качеството регистриран на ос-
нование чл. 13, ал. 1 ЗЛЗ, ползващ се и от при-
вилегията на § 6 ЗЛЗ, при осъществяваната от
него дейност да прилага избирателен подход
към здравноосигурените лица, още повече че
това са деца на възраст от 0 до 1-годишна въз-
раст. По този начин по аргумент от противно-
то децата над 1-годишна възраст не се явяват
защитени. Застъпената теза от ответните стра-
ни по жалбата, че детското здравеопазване е
приоритет както в държавното здравеопазва-
не, така и при осъществяване на здравната
реформа в страната, на практика се явява не-
гарантирано. Самият закон не е предвидил
такова изрично изискване, основано на нару-
шаване на принципа на равнопоставеност при
ползване на медицинската помощ, още повече
в рамките на една категория здравноосигуре-
ни по силата на самия закон лица.
Изложеното се отнася и по повод обжалва-
ните разпоредби на чл. 126, ал. 4 и 5 от Нацио-
налния рамков договор за 2003 г. С тях се дава
възможност за определена категория лица, а
именно децата от 0 до 6-годишна възраст и бре-
менните жени, като за първата категория са
поставени и други ограничителни изисквания
относно здравословното им състояние, да по-
лучават безотказно по тяхно желание от общоп-
рактикуващия лекар “медицинско направление
за консултация или за провеждане на съвмест-
но лечение” за лечебно заведение за оказване
на специализирана медицинска помощ. За де-
цата е посочен видът и характерът на последно-
то, като най-общо това е лечебно заведение за
специализирана извънболнична медицинска
помощ, доколкото чрез принципа на изключ-
ването се установява, че в лечебното заведение
за първична индивидуална медицинска помощ,
в което то е регистрирано, липсва общопракти-
куващ лекар със специалности, посочени в съ-
щата разпоредба. За жените е посочен видът на
лечебното заведение, и то е за оказване на спе-
циализирана извънболнична медицинска по-
мощ по “Акушерство и гинекология”. Така и
тук се установява нарушаване на принципа за
равнопоставеност при ползване на медицинс-
ката помощ съгласно чл. 5, т. 5 ЗЗО на
здравноосигурените лица. От друга страна, се
изземва правомощието на общопрактикуващия
лекар по чл. 126, ал. 1 от същия договор да пре-
цени както конкретната нужда от консулта-
ция или от съвместно лечение, така и съответ-
но от кого ще бъде осъществена тази специа-
лизирана извънболнична медицинска помощ.
Действително целта при създаването на тези
норми е била изключително в полза на тези
две категории здравноосигурени лица, но по-
този начин се поставят в по-неблагоприятно
положение останалите лица, дори и самите те,
ако не отговарят на визираните в същата нор-
ма критерии, които отново са оставени на тях-
на преценка. Очевидно е, че при създаването
на тези разпоредби на обжалвания подзаконов
нормативен акт не са отчетени в пълна степен
нарушените принципи, което е преди всичко
резултат и на неточно приложена нормотвор-
ческа логика и техника. Жалбата в тази част
на спора се явява основателна.
По отношение на възражението за наруша-
ване на разпоредбата на чл. 121, ал. 2 от Наци-
оналния рамков договор за 2003 г. Съгласно тази
разпоредба лечебните завадения за първична
извънболнична медицинска помощ обявяват
своя месечен график, който съдържа и телефон
за повикване по спешност и за домашни посе-
щения—телефон на практиката или мобилен.
За да обоснове тази є характеристика, жалбо-
подателят се позовава на липсата на финанси-
ране на специализираната помощ от страна на
НЗОК, понеже последната осъществява това
само за неотложната медицинска помощ по
силата на чл. 45, ал. 1, т. 5 ЗЗО. Това обстоятел-
ство не се оспорва по делото. Нормата на чл. 45
ЗЗО определя отделните видове медицинска
помощ, която се заплаща от НЗОК, като съг-
ласно чл. 55, ал. 2, т. 1 от същия закон, който
определя съдържанието на НРД, респ. съглас-
но чл. 59, ал. 4 от същия закон, който определя
съдържанието на конкретните договори за из-
пълнение, е уредена само неотложната меди-
цинска помощ като част от дължимото изпъл-
нение на задълженията по тях. Също така в
Наредба № 27 от 17.XII.2002 г. за определяне на
основния пакет от дейности, гарантиран от
бюджета на НЗОК, член единствен, приложе-
ние № 1, т. V, т. 4 (таблица № 2), е предвидено
оказване на медицинска помощ при спешни
състояния и поддържане на жизнените функ-
ции при застрашаващи живота състояния и