Държавен вестник, бр. 110, 2024 г., стр. 3

БРОЙ  110	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  3  
на Конституционния съд по чл. 149, ал. 1, т. 1 
от Основния закон при наличие на предпос­
тавките за допустимост.
В съответствие с чл. 17, ал. 1 ЗКС иска­
нето е в писмена форма, съдържа мотиви и 
изискуемите реквизити по чл. 18, ал. 1 и 2 от 
Правилника за организацията на дейността 
на Конституционния съд.
За да се произнесе по неговата допустимост, 
Съдът трябва да прецени изпълнени ли са
изискванията за упражняване на правомощи­
ето му за даване на задължително тълкуване 
по чл. 149, ал. 1, т. 1 от Конституцията.
І. Допустимост на искането по първия 
тълкувателен въпрос
Поставеният от вносителя първи въпрос 
гласи: „Когато мандатът на членовете на 
Висшия съдебен съвет е изтекъл, същият про­
дължава ли да изпълнява конституционните 
си правомощия в пълнота?“.
При проведеното гласуване относно до­
пустимостта на поставения първи въпрос не 
се постигна изискуемото по чл. 151, ал. 1 от 
Конституцията мнозинство от гласовете на 
повече от половината съдии от състава на 
Съда, поради което искането в тази му част 
следва да бъде отклонено.
А. Според съдиите Павлина Панова, На­
дежда Джелепова, Соня Янкулова, Борислав 
Белазелков, Десислава Атанасова и Галина 
Тонева:
Поставеният от вносителя първи въпрос е 
въпрос за обхвата на правомощията, с които 
Висшият съдебен съвет разполага в условията 
на изтекъл мандат на своите членове.
Конституцията като израз на висша законо­
дателна воля, чрез която се полагат основите на 
политическия и правовия ред, не е акт, който 
урежда експлицитно всички правни последици 
от несъответно на Конституцията поведение 
на конституционно установени правни субекти, 
каквото е Народното събрание в качеството 
на общонационално представително учрежде­
ние. Създателите на българската действаща 
Конституция, вярвайки и уповавайки се на 
разбирането, че Народното събрание като ор­
ган, чрез който суверенът осъществява своята 
власт (чл. 1, ал. 2 от Конституцията) и който в 
качеството си на такъв осъществява конститу­
тивна компетентност по отношение на другите 
власти (в частност на съдебната власт), няма 
да нарушава установената в Конституцията 
мандатност на членовете на съответния орган 
(в частност на Висшия съдебен съвет), както и 
доверявайки се на добросъвестността на всеки 
конкретен персонален състав на този орган, 
не са предвидили корективен механизъм при 
неизпълнение на задължението на Народното 
събрание да конституира в конституционно 
установения срок нов състав на Висшия съ­
дебен съвет. Други конституции предвиждат 
механизми, които позволяват при неизпълне­
ние в срок на конститутивното правомощие 
на Народното събрание това правомощие да 
бъде упражнено от други субекти (в случая 
с Висшия съдебен съвет това биха могли да 
бъдат двете върховни съдилища и президентът). 
Наличието на този конституционен механизъм 
за възпиране би предотвратило фактически 
ситуации като настоящата.
При тази конституционна уредба и про­
дължаващото във времето неизпълнение на 
конститутивното правомощие на Народното 
събрание Конституционният съд не може да 
замести конституционния законодател и да 
създаде конституционен механизъм, чрез които 
да гарантира върховенството на Конститу­
цията при осъществяване на конституционно 
установените конститутивни правомощия на 
Народното събрание. При тази фактическа си­
туация, „каквато е налице в настоящия случай 
(Народното събрание не формира политическа 
воля за избор на членове на ВСС съобразно 
конституционните предписания“ (Определение 
№ 7 от 2023 г. по к.д. № 9/2023 г.), която сама 
по себе си е извън преценката на Конститу­
ционния съд, защото той не се произнася по 
фактически обстоятелства (дори и по трайно 
установило се фактическо състояние, защото 
няма такива правомощия, за разлика от други 
конституционни съдилища), а единственото, 
което Съдът може, е в рамките на тълкувател­
ното си правомощие по чл. 149, ал. 1, т. 1 от 
Конституцията да даде приоритетна защита на 
една от двете висши ценности – мандатността 
и непрекъснатостта, за да бъде гарантирано 
осъществяването на дейността на уредените в 
Конституцията държавни органи (Определение 
№ 7 от 2023 г. по к.д. № 9/2023 г.).
Органът, чрез който суверенът осъществява 
своята власт, не може да търси индулгенция 
от Конституционния съд, а трябва да изпълни 
безусловно конституционно установеното по 
волята на суверена задължение, защото това 
е неговото предназначение – да служи на 
волята на народа.
По поставения от вносителя въпрос Кон­
ституционният съд вече е имал възможност 
да се произнесе с посоченото Определение 
№ 7 от 2023 г. по к.д. № 9/2023 г. Макар в 
настоящото производство въпросът да не е 
идентично текстово формулиран, смислово е 
идентичен с въпроса, отправен от главния про­
курор с искането му по к.д. № 9/2023 г., който 
гласи: „Конституционно допустимо ли е Висш 
съдебен съвет с изтекъл мандат по чл. 130, 
ал. 4, изр. 1 от Конституцията на Република 
България да взема решения, включително по 
отношение на председателите на Върховния 
касационен съд, на Върховния администра­
тивен съд и на главния прокурор, както и на 
всички други административни ръководители 
в органите на съдебната власт?“. Поставеният 
с настоящото искане тълкувателен въпрос не 
съдържа свой отделен и специфичен предмет, 
който да е различен от този на въпроса по 
к.д. № 9/2023 г. С Определение № 7/2023 г. по 
к.д. № 9/2023 г. Съдът отклони искането на