Държавен вестник, бр. 27, 2010 г., стр. 6

СТР.  6	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  27
бюджета. Според чл. 28, ал. 1 ЗУДБ „Минис­
терският съвет организира изпълнението на 
републиканския бюджет чрез Министерството 
на финансите и държавните органи – първо­
степенни разпоредители на бюджета“. Следо­
вателно той е длъжен да спазва границите на 
пълномощията, които му предоставя бюджет­
ният закон. 
Министерският съвет трябва да действа 
в съответствие със ЗДБ, но не и да внася 
промени в него. Затова намаляването на не­
лихвени разходи и трансфери под утвърдения 
им размер по чл. 1, ал. 2 ЗДБ – 2010 г. дори 
„при икономически и финансови показатели 
и индикатори, водещи до оценки и прогнози 
за по-неблагоприятно развитие на икономи­
ката от очакваното“ представлява промяна в 
ЗДБ – 2010 г., защото това може да доведе 
до същностна промяна на основни параме­
три в бюджета, фиксирани в разпоредбата 
на чл. 1, ал. 3, включително и до лишаване 
от необходимите средства, необходими на 
конституционните органи, и възможността да 
осъществяват своята дейност. Това би следвало 
да става по реда, предвиден в чл. 84, т. 2 от 
Конституцията.
Член 17 ЗДБ – 2010 г. позволява на Минис­
терския съвет да намалява нелихвените разходи 
и предоставените трансфери по чл. 1, ал. 2 под 
утвърдения им размер, макар и при определени 
условия. Практически това означава, че изпъл­
нителната власт в лицето на правителството 
получава правомощия да промени приетия от 
Народното събрание ЗДБ – 2010 г. Народното 
събрание от своя страна не може да делегира 
свои правомощия на Министерския съвет. Когато 
Министерският съвет е овластен да преценява 
целесъобразността на цифрите, заложени в 
бюджета, и да ги променя самостоятелно, без 
участието на Парламента, но с правомощие, 
дадено му от Парламента, това означава, че 
действията му са в противоречие с Конституцията. 
По тези съображения Конституционният 
съд прави извода, че разпоредбата на чл. 17 
ЗДБ – 2010 г. противоречи на чл. 84, т. 2 от 
Конституцията. 
І. 2. Противоречие с чл. 62, ал. 1 от Кон­
ституцията: „Народното събрание осъществява 
законодателната власт и упражнява парламен­
тарен контрол.“
Народното събрание е единственият законо­
дателен орган в страната. Правомощията на На­
родното събрание не могат да бъдат делегирани 
или преотстъпени. Действащата Конституция 
не познава делегираното законодателство. Тя 
изключва приемането на закони от изпълнител­
ната власт. Законовата делегация е абсолютно 
недопустима по българската Конституция, когато 
се отнася до бюджетната функция на Народното 
събрание. Не е допустимо материя, която трябва 
да се урежда със закон от Народното събрание, 
да се урежда с друг нормативен акт, от друг 
орган, защото те имат по-нисша юридическа 
сила в сравнение със закона.
Законът за държавния бюджет е безусловно 
задължителен за Министерския съвет. Народното 
събрание не може предварително в процеса на 
приемане на държавния бюджет да дава съгласие 
на правителството само да променя законови­
те параметри, установени в бюджетния закон. 
Законът за устройство на държавния бюджет 
допуска по изключение Народното събрание да 
„сключва договори за извършване на опреде­
лени дейности, заплащането на които изцяло 
или частично ще се извърши през следващите 
години, свързано с изпълнението на одобрени 
от Министерския съвет програми“ – чл. 27, 
ал. 1 ЗУДБ. В този случай предложението за 
даване на пълномощия от Народното събрание 
се прави от Министерския съвет с проекта за 
годишния бюджет.
Парламентарният контрол по отношение на 
изпълнението на Закона за държавния бюджет 
има непрекъснат характер. Той се осъществява 
от Народното събрание в пленарния му състав, 
от Постоянната комисия по бюджет и финан­
си – чл. 18, ал. 2, т. 2 от Правилника за органи­
зацията и дейността на Народното събрание и 
неговата подкомисия по отчетност на публичния 
сектор. Парламентарният контрол върху дей­
ността на правителството е политически и целта 
му е да проверява и установява дали дейността 
на Министерския съвет се осъществява в съот­
ветствие с целите и насоките на финансовата 
политика, определена от Народното събрание, 
както и да защитава интересите на граждани­
те – паричните средства да се изразходват от 
изпълнителната власт рентабилно, пестеливо и 
грижливо. Отговорността на правителството и 
неговата зависимост от доверието на парламен­
та отразяват правата и задълженията на двата 
конституционни органа, встъпващи в особени 
конституционноправни отношения в рамките 
на парламентарната система на управление.
Контролът върху изпълнението на ежегодния 
държавен бюджет като специфична функция 
освен на Народното събрание и на неговата 
постоянна Комисия по бюджет и финанси e 
възложен и на Сметната палата (чл. 91, ал. 1 
от Конституцията и чл. 37, ал. 1 ЗУДБ).
Законът за устройство на държавния бюджет 
подробно урежда приемането на отчета на дър­
жавния бюджет. Годишният отчет за изпълнение 
на държавния бюджет, след като се разгледа 
от Министерския съвет, се внася в Народното 
събрание по показателите, по които е приет 
за съответната година – чл. 41, ал. 1 ЗУДБ. 
Приемането на отчета на правителството за 
изпълнение на държавния бюджет е заключи­
телната фаза на бюджетния процес. След като 
Народното събрание прехвърля правомощия на 
Министерския съвет да променя параметрите на 
първоначалния ЗДБ – 2010 г., той на практика 
се освобождава от политическата отговорност, 
която се прехвърля на правителството.
По изложените съображения Конститу­
ционният съд счита, че чл. 17 ЗДБ – 2010 г. 
противоречи на чл. 62, ал. 1 от Конституцията.