Държавен вестник, бр. 27, 2014 г., стр. 42

СТР.  42	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  27
то е всяко право, което е осъществено, и е 
реализирана предвидената в правната норма 
възможност. От носителя на правото зависи 
нейната реализация. Придобитото право не 
може да се отнеме и дисквалифицира. Това 
е противоконституционно. Прилагането към 
него на новия закон, установяващ различни 
условия за предявяване и реализация, не 
съответства на Конституцията. Това е не­
допустимо, защото може само да вреди на 
носителя на правото, който вече го е реали­
зирал. Такава вреда не може да бъде нанесена 
от закона дори в обществен интерес. Да се 
допусне изключение означава да се лишат от 
положителните правни последици субектите, 
с които се свързва упражняването на правото 
и за осъществяването на които процесуалното 
право е създадено. Недопустимо е носителите 
на субективното право да бъдат поставени в 
различно положение в зависимост от хода на 
гражданския процес и тези, по чиито искове 
все още няма решение по различни причини, 
да са в неизгодното положение на незащити­
мост на материалното право.
Мотивите на решението на Конституцион­
ния съд не съобразяват комплексния характер 
на производството и рамките на отклонение 
от правилата на общия граждански процес, 
както и традиционното разграничаване на 
установителните и конститутивните искове. 
Не се държи сметка за разнообразието на 
защитната функция на тези искове за субек­
тивните материални права.
Поради изложеното и разбирането за 
безпротиворечивото и едновременно дейст­
вие на конституционните разпоредби и на 
основание чл. 4, ал. 1, чл. 19, ал. 2 и чл. 121, 
ал. 1 от Конституцията Конституционният 
съд следваше да обяви разпоредбите на § 14, 
ал. 1 в атакуваната част и ал. 2 ПЗРЗИДТЗ 
за противоконституционни.
Конституционен съдия: 
Цанка Цанкова
На конституционния съдия Кети Маркова
Подписах решението с особено мнение в 
частта, с която се отхвърля искането на Общото 
събрание на съдиите от Търговската колегия 
на Върховния касационен съд за установяване 
на противоконституционност на § 14, ал. 1 в 
частта „и искови производства за попълване 
масата на несъстоятелността“ и изцяло на § 14, 
ал. 2 от преходните и заключителните разпо­
редби на Закона за изменение и допълнение 
на Търговския закон (ПЗРЗИДТЗ – ДВ, бр. 20 
от 2013 г.), тъй като не подкрепям позицията 
на мнозинството съдии, че в посочените си 
части искането е неоснователно. Съображе­
нията ми са следните:
Изцяло споделям подробно и аргумен­
тирано развитата в решението теоретична 
интерпретация на релевантните към насто­
ящия конституционен спор материалноправни 
въпроси на несъстоятелността, регулирана 
от Търговския закон (ТЗ). Съгласявам се, 
че право на законодателя е да обективира в 
правна норма своите виждания за оптимал­
ното според него уреждане на съответния вид 
обществени отношения, като въплъти в нея и 
разбиранията си за справедливост и защита 
на обществения интерес. Не отричам и пра­
вото му на законодателна целесъобразност, 
но само и единствено когато тя е в предели, 
осигуряващи върховенството на Конституци­
ята, при недопускане разпоредба от законов 
ранг да се оказва в отношение на колизия с 
конституционни ценности и принципи. Прие­
мам и извода на мнозинството съдии, че § 15 
ПЗРЗИДТЗ не противоречи на Конституцията 
и поначало се оказва излишен в цялостната 
конструкция на претендираната противо­
конституционност съобразно предложената 
от вносителя аргументация. Считам, че от 
оспорените с искането единствено посочената 
разпоредба е изцяло в синхрон с принципа на 
правовата държава, прогласен с преамбюла и 
чл. 4, ал. 1 от Конституцията, с разпоредбите 
на чл. 56 и 121 от Основния закон. Форму­
лирайки тази норма, представляваща част от 
мащабните и съществени промени в материята 
на несъстоятелността, законодателният орган 
е отчел спецификата и характера на висящите 
към момента на влизане в сила на закона 
производства по искове с правно основание 
по чл. 646, ал. 2, т. 2 и 4 ТЗ. Съобразил е, 
че новата материалноправна регламентация 
не следва да рефлектира върху развитието 
и приключването на вече образуваните при 
действието на стария закон съдебни произ­
водства. Този подход намирам за единствено 
правилния, защото в случая става дума за 
висящи съдебни производства по искове, ле­
гитимно предявени на основанията според 
съществуващия към онзи момент закон. 
Законодателят обаче е проявил непосле­
дователност, довела и до противоречие с 
Конституцията, с възприетите нормативни 
разрешения по § 14, ал. 1 (в оспорената 
част – относно исковите производства за 
попълване масата на несъстоятелността) и 
ал. 2 ПЗРЗИДТЗ. Поради това и не намирам 
основание да отнеса правилния по същество 
извод за липса на противоконституционност 
по § 15 ПЗРЗИДТЗ и към оспорените части 
на § 14 от същия закон.
Убедено считам, че уредените по § 14, ал. 1 
ПЗРЗИДТЗ искови производства за попълване 
масата на несъстоятелността също следваше 
да бъдат приключени по стария ред, по начин, 
идентичен с разрешението по § 15 ПЗРЗИДТЗ.