Държавен вестник, бр. 27, 2014 г., стр. 37

БРОЙ  27	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  37  
те не се отнемат права, а им се предоставя 
възможността да предявявят всички искове 
по чл. 645, 646 и 647 ТЗ. 
Оспорените разпоредби не засягат и придо­
бити права от третите лица – съконтрахенти 
на длъжника по относително недействителните 
сделки. По отношение на тях недействител­
ността не поражда правно действие, сделките 
са действителни и пораждат желаните от 
страните правни последици.
По тези съображения съдът не установява 
противоречие с чл. 4 от Основния закон. 
V. Съгласно разпоредбата на чл. 6 от Кон­
ституцията всички граждани са равни пред 
закона и не са допустими никакви ограниче­
ния на правата или привилегии, основани на 
раса, народност, етническа принадлежност, 
пол, произход, религия, образование, убеж­
дения, политическа принадлежност, лично 
и обществено положение или имуществено 
състояние. Равенството на гражданите пред 
закона е тяхно основно право, конкретизира­
но и в други разпоредби на Конституцията, 
между които са чл. 19, ал. 2 и чл. 121, ал. 1, на 
които вносителите на искането се позовават.
Принципът на равенството е равенство 
на гражданите пред закона, както и забрана 
за дискриминация по посочените в правната 
норма признаци. Законът може за едно и също 
право или задължение да предвижда дифе­
ренциация, но това не означава нарушаване 
на конституционния принцип за равенство 
пред закона, ако диференциацията се осно­
вава на определен критерий и на него отго­
варят всички от една група субекти (в този 
смисъл Решение № 6 от 2010 г. по к.д. № 16 
от 2009 г.). Ограничаването на правата или 
предоставянето на социални привилегии на 
обособени по други признаци групи граждани 
може да се извърши само при условия и по 
ред, определени със закон. 
Вносителите на искането са обединили 
аргументите за противоконституционност по 
чл. 6 и чл. 121, ал. 1 от Конституцията, без да 
посочат кой от социалните признаци по чл. 6, 
ал. 2 е нарушен. Те твърдят и за наличие на 
„своеобразно фаворизиране на една от стра­
ните в производството“, но не конкретизират 
в какво се изразява неравенството и на коя 
от страните по заварените искови производ­
ства са предоставени привилегии със ЗИДТЗ 
(ДВ, бр. 20 от 2013 г.) и в какво се изразяват 
привилегиите.
Конституционният съд счита, че оспоре­
ните разпоредби не нарушават чл. 6, ал. 2 от 
Основния закон, защото те нито ограничават 
права, нито създават привилегии. Прилагането 
на определени разпоредби от нов граждански 
закон и към заварените от закона преходни 
правоотношения не ограничава права на от­
делни граждани или на група граждани, не 
предоставя социални привилегии и не може 
да бъде характеризирано като дискриминация.
VІ. Правото на равенство е отнесено към 
чл. 19, ал. 2 от Конституцията, съгласно който 
законодателят следва да създава и гарантира на 
всички граждани и юридически лица еднакви 
правни условия за стопанска дейност. Кон­
ституционният съд при разглеждане на по­
сочената конституционна норма е приел, че 
при упражняването на частната собственост 
всички правни субекти са равнопоставени (в 
този смисъл Решение № 19 от 1993 г. по к.д. 
№ 11 от 1993 г., Решение № 15 от 2010 г. по 
к.д. № 9 от 2010 г.). 
Правото на еднакви правни условия за 
стопанска дейност изисква всички субекти, 
които осъществяват идентична или сходна 
дейност в даден отрасъл на икономическата 
среда, да бъдат поставени при еднакви усло­
вия. Равенството пред закона не е еднаквост 
на всички субекти на едно право или задъл­
жение. Съгласно Решение № 5 от 2002 г. по 
к.д. № 5 от 2002 г. „то има предвид еднакви 
правни условия за всички стопански и правни 
субекти, осъществяващи еднакви или сходни 
дейности в определена сфера, но не непремен­
но еднаквост между всичките многообразни 
стопански сфери“.
Правото на еднакви правни условия за 
стопанска дейност не е от категорията на 
абсолютните права. Законодателят може по 
целесъобразност за едно право или задължение 
да предвиди диференциация на гражданите и 
юридическите лица, като диференциацията е 
по определен критерий, на който отговарят 
всички от групата. Както вече е имал въз­
можност да се произнесе Конституционният 
съд в посоченото по-горе решение, съображе­
ния за целесъобразност, както и наличието 
на потребност от постигането на значими за 
обществото цели допускат различия в законо­
дателните решения, без това да противоречи 
на конституционния принцип по чл. 19, ал. 2.
В искането не е посочено в резултат на 
какви законодателни действия е нарушен 
конституционният принцип по чл. 19, ал. 2, 
като се твърди, че оспорените разпоредби 
въвеждат различно третиране на категориите 
сделки и дават възможност за попълване по 
различен начин масата на несъстоятелността 
на отделните длъжници посредством нерав­
ностойно третиране на кредиторите и на 
съконтрахентите им.
Съдът счита, че оспорените разпоредби 
не противоречат на чл. 19, ал. 2 от Консти­
туцията. Оспорените разпоредби не въвеждат 
нееднакъв режим на третиране на категориите 
действия и сделки, защото поначало в мате­
рията на несъстоятелността законодателят 
урежда множество по вид действия и сделки, 
за които въвежда и различен режим на не­
действителност – съответно нищожност или 
относителна недействителност, които имат 
различни правни последици.