Държавен вестник, бр. 80, 2009 г., стр. 20

СТР.  20	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  80
цена. Последната се формира на основата на 
признаване на това нейно качество с изда-
деното удостоверение по чл. 98, ал. 3 ЗКН, 
което представлява официален свидетелстващ 
документ. 
Същите съображения са относими и към 
предвиденото в оспорения текст задължение 
за регистрация на движимите културни цен-
ности. Поради характера на защитаваните 
неикономически блага, свързани с удов-
летворяване на културните потребности на 
гражданите, подобно и на други случаи на 
защита на техни основни блага като живота, 
здравето и обществената сигурност (например 
при изискуемата предварителна регистрация 
на транспортни средства, лекарства, оръжия), 
посоченото изискване в чл. 113, ал. 1 ЗКН не 
може да се третира за противоконституционно 
ограничаване правото на частна собственост 
върху движимите културни ценности.
Идентификацията и регистрацията на 
движимите културни ценности е директно 
свързана с изпълнение на задължението на 
държавата по опазване на културното наслед-
ство, тъй като по този начин тя ги инвен-
таризира и съхранява, за да може да бъдат 
извличани от всеки културните ползи от тях, 
независимо от вида и формата на собственост 
върху тези обекти.
Посочените способи за съхранение и ин-
вентаризация са мотивирани и от характе-
ристиката на движимости на визираните от 
чл. 113, ал. 1 ЗКН културни ценности. Тази 
характеристика обуславя тяхната мобилност за 
разлика от недвижимите имоти, което създава 
опасност да бъдат свободно премествани в 
пространството и укрити. Тази опасност може 
да бъде избягната с предвидения режим на 
идентификация и регистрация на движимите 
културни ценности.
Оспорената разпоредба на чл. 113, ал. 1 
ЗКН трябва да се обсъжда и в контекста 
на ал. 2 на същия текст поради връзката 
между тях. Ако отпадне изискването за 
идентификация и регистрация на движими-
те културни ценности, държавата трудно би 
реализирала придобиването на собствеността 
на предлаганите за възмездно прехвърляне 
предмети – национално богатство, чрез уп-
ражняване потестативното право на първи 
купувач, за да ги запази по този начин в своя 
културен домен.
В заключение оспорената разпоредба на 
чл. 113, ал. 1 ЗКН не противоречи на чл. 17, 
ал. 1 и 3 от Конституцията. Тя не ограничава 
правото на собственост и не нарушава неговата 
неприкосновеност, тъй като собственикът на 
движима културна ценност не е лишен в това 
качество от разпоредителното си правомощие. 
Той договаря свободно условията за нейното 
прехвърляне, след като е изпълнил изисква-
нето за идентификацията и регистрацията 
є като част от защитаваното от държавата 
културно наследство и с това е установил 
легалното є придобиване. Поради това пред-
видената с оспорената разпоредба намеса на 
държавата, мотивирана от необходимостта да 
бъдат защитени културните права на остана-
лите граждани, не може да се третира като 
конституционно нетърпимо ограничение за 
правото на частна собственост на движима 
културна ценност. 
По съображенията, изложени дотук, не е 
противоконституционна и разпоредбата на 
чл. 113, ал. 3 ЗКН като свързана с тази на 
ал. 1 от същия текст на закона.
2. Член 113, ал.  2 ЗКН предвижда за 
държавата правото на първи купувач по въз-
мездни прехвърлителни сделки с културни 
ценности – национално богатство. Такова 
право на първи купувач държавата има не 
само по силата на ЗКН, но и по други зако-
ни. По своята правна природа това право не 
се реализира в административна процедура, 
доколкото придобиването от държавата на 
културни ценности  –  частна собственост, 
обявени за национално богатство, не е правна 
последица, възникнала от административен 
акт на държавен орган.
По своята правна същност правото на първи 
купувач характеризира държавата като потен-
циален участник в една гражданско­правна 
сделка, при която следва да бъде удовлетворен 
общественият интерес – държавата да стане 
собственик и да съхрани културна ценност от 
изключително значение, което е основанието 
да бъде обявена за национално богатство. 
В този контекст изискването за писмено 
уведомяване на министъра на културата преди 
извършването на възмездна прехвърлителна 
сделка с културна ценност  –  национално 
богатство, което е частна собственост, не е 
задължение на участник в административна 
процедура, а има характера на предложение 
за сключване на договор по смисъла на 
гражданското право. Съгласно чл. 113, ал. 2 
ЗКН държавата в лицето на министъра на 
културата може да закупи културната цен-
ност – национално богатство, при същите 
условия, при които тя е предложена от ней-
ния собственик и на останалите участници 
в гражданския оборот, т. е. не държавата 
диктува условията на сделката, а те са изця-
ло определени от собственика в рамките на 
правото му свободно да се разпорежда със 
своята собственост. При това държавата е 
ограничена с кратък срок (7 дни), течащ от 
уведомлението, в който може да се възползва 
от правото си на първи купувач. В случай че 
това не бъде направено, собственикът може 
свободно да сключи сделката с друго лице.
Законово установеното изискване възмезд-
ни прехвърлителни сделки с културни ценнос-
ти – национално богатство, да се извършват