Държавен вестник, бр. 103, 2009 г., стр. 69

БРОЙ  103	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  69  
конкретно искане към администрацията, а при 
съществуващо противоречие на тези норми с 
други такива от по-висок по степен нормативен 
акт, като закон, кодекс, конституция или меж-
дународен акт. В случаите, когато по конкретно 
искане е получен неудовлетворяващ лицето 
отговор, последното има правото и следва да 
обжалва законосъобразността на издадения 
индивидуален административен акт, постано-
вен по повод искането му. В конкретния казус 
обжалваната норма на чл. 11, ал. 8 ПИБДС 
не противоречи на дословно цитираните други 
норми от по-високи по степен актове. В тази 
връзка цитираната съдебна практика е изцяло 
неотносима към спора, предмет на настоящата 
жалба. 
Член 11, ал. 8 ПИБДС урежда един конкретен 
въпрос: начина на подписване на заявлението за 
издаване на български личен документ на мало-
летно или непълнолетно лице при отсъствието 
на родителя, настойника или попечителя му и 
необходимите документи, заместващи подписа 
на липсващия родител. В нормата са регламен-
тирани възможните начини за действие, видими 
от текста є. Тя урежда един елемент (начин на 
действие и документи, които е необходимо да се 
приложат в такива случаи) от процедурата по 
издаването на лични документи, а не матери-
алните основания за тяхното издаване. По тази 
причина твърдението, че чл. 11, ал. 8 ПИБДС 
противоречи на посочените в жалбата норми, 
уреждащи материалното право на придвижване 
(чл. 2, т. 2 от Протокол № 4 към КЗПЧОС, 
чл. 35 от Конституцията на РБ, чл. 33, ал. 3 
ЗБЛД) и/или основанията и възможността за 
неговото ограничаване (чл. 76, т. 9 ЗБЛД), е 
неоснователно. 
Основателен е доводът, че чл.  12, т.  5 
ПИБДС противоречи на норма от акт с по-
висока степен – чл. 30, ал. 2 АПК.  Предви-
деният в чл. 12, т. 5 ПИБДС ред е различен и 
противоречащ на реда, уреден в чл. 30, ал. 2 
АПК. По времето, когато е приета т. 5 на чл. 12 
ПИБДС (ДВ, бр. 40 от 2007 г.), АПК вече е бил 
действащ (същият е в сила от 12.07.2006 г.) и 
по силата на чл. 15 от Закона за нормативните 
актове нормите от ПИБДС трябва да отговарят 
на всички норми на актове от по-висша степен, 
включително и тези на АПК. Това изискване 
на закона не е спазено. С кодифицирането на 
административноправната материя АПК уреди 
по един категоричен начин задълженията на 
органите, издаващи административни актове 
в случаите, когато искането за издаване на 
такъв не удовлетворява всички изисквания 
на закона. С цитираната норма се вменява 
в тяхно задължение да уведомят заявителя 
да отстрани в 3-дневен срок недостатъците в 
заявлението си, като същевременно той бъде 
предупреден, че неотстраняването им ще доведе 
до прекратяване на производството. От друга 
страна, чл. 12, т. 5 ПИБДС дава възможност 
на административния орган, без да посочи на 
заявителя кое точно изискване на закона не е 
изпълнил, да откаже приемането на заявлени-
ето му. Отказът да се приеме адресирано до 
органа заявление е процесуално недопустимо 
действие. Пред последния съгласно уредбата 
в АПК има два възможни начина на поведе-
ние: а) ако са налице необходимите условия и 
са представени нужните доказателства, той е 
длъжен да издаде искания акт, и б) при липса 
на някое от тях той може само да откаже из-
даването на акта, не и да откаже приемането 
на заявлението. Предвиждайки трети начин на 
поведение, различен от посочените два, чл. 12, 
т. 5 ПИБДС се явява норма, противоречаща на 
норма от акт от по-висока степен. Последното 
води до незаконосъобразността є, поради което 
тя следва да бъде отменена. 
Твърдението, че липсата на съгласие съглас-
но чл. 11, ал. 8 ПИБДС е пречка за подаване 
на документи и такава за упражняването на 
правото на придвижване, е вярно. То обаче не 
води до противоречие между тази и някоя друга 
от състава на по-високи по степен нормативни 
актове. Тази пречка е свързана със защитата на 
правата на трето лице – родителят на детето, 
който не е дал и отказва да даде съгласие за 
неговото извеждане от страната. Забраната не 
надвишава, а по интензитет отговаря на ограни-
чението на правото, предвидено в чл. 35, ал. 1, 
пр. последно от Конституцията на РБ и чл. 33, 
ал. 3 ЗБЛД. До смъртта на единия родител или 
лишаването му от съда от родителски права той 
има правото да ги упражнява съгласно чл. 122 
и сл. от Семейния кодекс наравно с другия 
родител, дори когато със съдебно решение те 
са предоставени на втория от тях. Само в слу-
чаите, когато решенията на двамата родители 
относно упражняването на родителските права 
са в несъвместимо противоречие едно с друго, 
чл. 76, т. 9 ЗБЛД е предвидил възможността 
медиатор или съд да реши спорния въпрос, 
без да се разглежда въпросът за лишаване от 
родителски права. 
Начинът, по който касаторките считат, че 
трябва да бъде нормативно уреден въпросът 
за издаването на документи за самоличност на 
техните малолетни деца, е въпрос на държавна 
политика и ново, различно от съществуващото 
законодателно уреждане. То не може да бъде 
предмет на разглеждане от съд. 
По изложените съображения касационната 
жалба се явява частично основателна. Следва 
да се остави в сила обжалваното решение в 
частта му, с която се отхвърля жалбата против 
чл. 11, ал. 8 ПИБДС и се отмени то в част-
та, касаеща чл. 12, т. 5 от същия акт. Следва 
също така да се отмени като противозаконна 
нормата на чл. 12, т. 5 ПИБДС, поради което 
и на основание чл. 221, ал. 2 АПК Върховният 
административен съд, 5-членен състав,