Държавен вестник, бр. 55, 2000 г., стр. 12

С Т Р .  12
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  55
сочи, Конституционният съд не намира основа-
ния тази разпоредба да бъде обявена за проти-
воконституционна.
Трябва да се отбележи обаче, че обратното
законодателно решение не би било в несъот-
ветствие с разпоредбите на чл. 2, т. 2, букви “g”
и “h” от Конвенция № 35 и аналогичните текс-
тове в конвенции № 36, 37, 38, 39 и 40 на МОТ,
които дават възможност на националното за-
конодателство за изключения по отношение на
пенсионерите за задължително осигуряване.
б) С искането се атакува цялата ал. 1 на чл. 4
КЗОО. Всички изложени в искането съображе-
ния за противоконституционния характер на
задължителното обществено осигуряване се от-
насят и за разпоредбата на чл. 4, ал. 1 КЗОО.
Както изрази становището си в раздел I, т. 1,
Конституционният съд намира това искане за
неоснователно. То се отнася и за тази разпоред-
ба. Въпреки това съдът съгласно разпоредбата
на чл. 22, ал. 1 ЗКС прецени поотделно всяка една
от шестте точки в ал. 1 на чл. 4 и не намери ос-
нование да ги обяви за противоконституционни
на друго—непосочено в искането.
Съдът намира, че трябва да се спре по-об-
стойно единствено на т. 5 от разпоредбата, сре-
щу която в искането освен генералното оплак-
ване за противоконституционност на цялата раз-
поредба други, конкретно за т. 5 няма, но таки-
ва се съдържат в становището на Съюза на бъл-
гарските журналисти.
Включването на лицата, които работят по
втори или по допълнителен трудов договор в
обсега на задължителното обществено осигу-
ряване не е противоконституционно. Осигури-
телните вноски се начисляват не върху трудо-
вото възнаграждение, а върху осигурителния
доход, който включва всички възнаграждения
и други доходи от трудова дейност (чл. 9, ал. 1
КЗОО, който не е предмет на искането). В оси-
гурителния доход се включват и доходите от
втори или допълнителен трудов договор, които
понякога може значително да надвишават до-
хода от основната работа. Начисляването на
осигурителните вноски върху целия осигурите-
лен доход, представляващ общият доход на оси-
гуреното лице, отговаря на конституционни
принципи в преамбюла на Конституцията (аб-
зац 4) за равенство и справедливост. Иначе би
се достигнало до нарушение на тези конститу-
ционни принципи, защото получаващият мно-
го по-голям доход (от редовна и допълнителна
работа) ще прави по-малки осигурителни внос-
ки от този, който реализира по-малък доход
единствено от основната си работа.
2.2. Разпоредбата на чл. 4, ал. 3 КЗОО обхва-
ща група лица, неработещи на основание тру-
дово правоотношение, които са задължително
осигурени само за социалните рискове инвалид-
ност поради общо заболяване, за старост и за
смърт. Това са лицата: упражняващи свободна
професия и/или занаятчийска дейност (т. 1), уп-
ражняващи трудова дейност като еднолични
търговци, собственици или съдружници в тър-
говски дружества (т. 2), докторантите, ако не
са осигурени за пенсия на друго основание (т. 3),
частните земеделски стопани (т. 4) и тези, кои-
то полагат труд без трудово правоотношение,
получаващи възнаграждение, равно или над една
минимална заплата (т. 5).
а) Законодателят, като не е изключил тази
група лица (без докторантите и пенсионерите,
упражняващи трудова дейност без трудово пра-
воотношение) от обхвата на задължителното
обществено осигуряване по отношение на по-
сочените социални рискове, не е допуснал на-
рушение на конституционни разпоредби. Нап-
ротив, тяхното изключване би било нарушение
на чл. 51, ал. 1 от Конституцията, тъй като би
ги лишило от правото на обществено осигуря-
ване, което е прогласено от Конституцията като
основно право на всички граждани.
В българското законодателство тази група
лица нормално е била в обхвата на задължител-
ното обществено осигуряване. Това се установя-
ва от разпоредбите на посочените в раздел I, т. 1
нормативни актове, като например чл. 189 от
Закона за общественото осигуряване от 1949 г.,
чл. 145 от Кодекса на труда, като в ал. 2 на тази
разпоредба са визирани адвокатите, чл. 2 от За-
кона за пенсиите от 1957 г. Тук трябва да бъде
споменат и Закона за адвокатите от 1925 г. (ДВ,
бр. 78 от 1925 г.), чиито чл. 114, ал. 3 (в редакци-
ята от 5 февруари 1936 г.) задължава адвокатите
до 50-годишна възраст да се осигуряват в Спес-
товната каса при Висшия адвокатски съвет. Не-
издължаването на вноските води до лишаване
на адвоката от упражняване на адвокатската про-
фесия (ал. 4). Изброяването на нормативните
актове в това отношение не е изчерпателно. Тази
материя е била предмет на уреждане и в редица
подзаконови нормативни актове, като например
Наредбата за осигуряване на културните дейци
и адвокатите, както и на шофьорите, работещи
със собствени автомобили (Изв., бр. 25 от 1958 г.;
отм., ДВ, бр. 58 от 1992 г.), Наредбата за общес-
твеното осигуряване на лицата, упражняващи
свободна професия или търговия, или работещи
без трудово правоотношение (ДВ, бр. 58 от 1992 г.;
отм., ДВ, бр. 21 от 2000 г.).
По същия начин, с обхващане на неработе-
щите по трудово правоотношение лица (самона-
етите) в основната осигурителна система, е ре-
шен въпросът в много други държави, като нап-
ример Швеция, Чехия, Словакия, Словения,
Унгария, Русия, Естония, Кипър, Аржентина. В
други, като Германия, Португалия, САЩ, обща-
та социалноосигурителна система обхваща пре-
димно наети и част от самонаетите, като за дру-
га част от самонаетите или за отделни професии
са създадени специални системи, а в Австрия и
Франция—отделни системи за самонаетите.
Много рядко обаче съществуват осигурителни
системи, при които самонаетите са оставени в
обхвата на доброволното осигуряване, каквато е
социалноосигурителната система на Чили от