Държавен вестник, бр. 18, 2022 г., стр. 120

СТР.  120	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  18
Конституционният съд, като обсъди до­
водите в искането, постъпилите по делото 
писмени становища и правни мнения, както и 
относимата правна уредба, за да се произнесе, 
взе предвид следното:
Предмет на оспорване са две разпоредби –  
§ 1, ал. 1 ЗДЗС (обн., ДВ, бр. 46 от 2006 г.; посл. 
доп., бр. 18 от 2020 г.) и § 2 ЗР на ЗИЗС (обн., 
ДВ, бр. 7 от 2018 г., в сила от 31.12.2017 г.). 
Нормите, предмет на конституционен контрол, 
са систематично, логически и функционално 
свързани и съвкупно изграждат структурата на 
цялостна правна регламентация, което налага 
съвкупното им разглеждане.
Разпоредбата на § 1, ал. 1 ЗДЗС гласи:
„§ 1. (1) Давността за придобиване на 
имоти – частна държавна или общинска соб­
ственост, спира да тече до 31 декември 2022 г., 
включително за придобиване на земеделски 
земи, които са собственост или върху които е 
възстановено правото на собственост по реда 
на Закона за собствеността и ползването на 
земеделските земи на държавни или общински 
училища, или на други държавни и общински 
институции в системата на предучилищното 
и училищното образование.“
Историческият анализ на разпоредбата по­
казва, че мораториумът върху придобиването 
по давност на недвижими имоти – частна 
държавна и частна общинска собственост, 
е въведен за първи път със ЗДЗС (обн., ДВ, 
бр. 46 от 6.06.2006 г., в сила от 1 юни 2006 г.), 
първоначално временно за 7 месеца. С § 3 
ЗР на Закона за изменение и допълнение 
на Закона за държавната собственост (ДВ, 
бр. 105 от 2006 г.) срокът е удължен за втори 
път с 1 година – до 31 декември 2007 г. С § 1 
ЗИДЗС (обн., ДВ, бр. 113 от 2007 г., в сила от 
31.12.2007 г.) е удължен за трети път с още една 
година – до 31 декември 2008 г. Четвъртото 
удължаване е въведено със ЗИЗС (ДВ, бр. 109 
от 2008 г.) и е със срок до 31 декември 2011 г. 
Петото удължаване е въведено със ЗИЗС (обн., 
ДВ, бр. 105 от 2011 г., в сила от 31.12.2011 г.), 
като срокът е удължен до 31 декември 2014 г.
Със ЗИДЗС (обн., ДВ, бр. 107 от 2014 г., 
в сила от 31.12.2014 г.) срокът е удължен за 
шести път, като е предвидено да изтече на 31 
декември 2017 г. Последното до този момент 
и седмо по ред удължаване на забраната за 
придобиването по давност на имоти – част­
на държавна и общинска собственост, е до 
31.12.2022 г. Въведено е с § 1 ЗИЗС (обн., ДВ, 
бр. 7 от 2018 г., в сила от 31.12.2017 г.), като в 
§ 2 ЗР на ЗИЗС е предвидено ретроактивно 
действие на спирането на давността считано 
от 31 декември 2017 г. През 2020 г. със ЗДЗС 
законодателят е разширил обхвата на мо­
раториума, като е включил и земеделските 
земи, които са собственост или върху които е 
възстановено правото на собственост по реда 
на Закона за собствеността и ползването на 
земеделските земи на държавни или общински 
училища, или на други държавни и общински 
институции в системата на предучилищното 
и училищното образование.
Разпоредбата на § 1, ал. 1 ЗДЗС стеснява 
приложното поле на придобивната давност 
като регламентиран в действащото законода­
телство вещноправен способ за придобиване 
на собственост. По този начин се засяга пра­
вото на собственост като основно право на 
гражданите. То е предназначено да гарантира 
на отделния човек свободно пространство в 
имущественоправната сфера и с това да на­
прави възможно той да гради живота си на 
собствена отговорност (виж Решение № 15 
от 2010 г. по к. д. № 9/2010 г.). Като основно 
право – част от обективния правен ред,  пра­
вото на собственост обаче „живее“ не само 
като субективно право, а и като нормативно 
определено право, с което държавата е длъжна 
да се съобразява. Самото понятие за основно 
право на собственост е по-широко от това в 
гражданското право и в обхвата на защитеното 
му от Конституцията съдържание попадат и 
предвидените в законодателството способи 
за придобиване на собственост. За една пра­
вова държава, която въздига правото на соб­
ственост в основно право с конституционен 
ранг, е чуждо разбирането, според което на 
гражданите се дължи конституционна защита 
само на вече придобита собственост, но се 
пренебрегват условията за придобиване на 
собственост чрез предвиден от националното 
право придобивен способ.
Конституционният съд в своята практика 
многократно се е произнасял по въпросите 
на собствеността, нейната конституционна 
уредба, развита и детайлизирана със законо­
дателството, с особеностите и специфичните 
характеристики на различните видове соб­
ственост, като е имал възможност да обсъди 
и различията между публичната и частната 
държавна и общинска собственост. Тези раз­
личия се свеждат до характера на субекти­
те – носители на правото на собственост, и 
до вида и предназначението на обектите на 
правото на собственост (виж Решение № 2 от 
2000 г. по к. д. № 2/2000 г.). От гледна точка 
на субектите, които могат да бъдат носители 
на частна собственост, Конституционният съд 
приема, че всеки правен субект може да има 
такава собственост. За гражданите частната 
собственост е средство да удовлетворяват лич­
ните си и тези на близките им потребности, 
но освен това им дава възможност да развиват 
и стопанска дейност, от която да извличат 
доходи. За юридическите лица частната соб­
ственост е условие за тяхната икономическа 
стабилност, за разрастването на тяхната дей­
ност и за постигането на целите, за които те 
са създадени. Държавата и общините също 
могат да имат частна собственост, защото и 
за тях е открита възможността да извършват 
стопанска дейност и да бъдат участници в 
гражданския оборот. Властническите право­
мощия на държавните и общинските органи и