Държавен вестник, бр. 79, 2012 г., стр. 14

СТР.  14	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  79
връзка е достатъчно да се спомене изобилната 
нормативна база, регламентираща всеобхват­
но банковото документиране и контрола над 
него, каквато не съществува за никой друг от 
участниците на финансовия пазар.
Ето защо Конституционният съд намира, че 
с действащата процесуална норма на чл. 417, 
т. 2 ГПК законодателят е приел акт, който 
не нарушава Конституцията. По този начин 
е изпълнил задължението си да осигури онзи 
нормативен регламент, който, като съблюдава 
конституционните принципи, включително 
този за осигуряване на еднакви правни ус­
ловия за развитие на стопанска дейност, и 
се ръководи от обществения интерес, адек­
ватно да регулира обществените отношения 
в съответната сфера при отчитане на всички 
релевантни фактори. Както вече се изтъкна, 
след като липсва тъждество между правата, 
задълженията, функциите и спецификата на 
изпълняваната дейност на банките и на не­
банковите финансови институции, и изобщо 
между техния правен статус, няма причина и 
да се предявяват изисквания за идентичност в 
правното регулиране. Прогласеният с чл. 19, 
ал. 2 от Конституцията принцип не е нарушен 
с оспорената разпоредба на чл. 417, т. 2 ГПК, 
тъй като от уредената с нея процедура за улес­
нено и ускорено събиране на вземанията си 
могат да се ползват всички банки, които се 
идентифицират като обединената по еднакви 
признаци група търговски субекти, осъщест­
вяващи една и съща дейност и изпълняващи 
критериите на легалната дефиниция за банка 
(кредитна институция), дадена с текста на 
чл. 2, ал. 1 ЗКИ, а не само някои от тях, в 
какъвто смисъл Конституционният съд се е 
произнасял многократно. 
Предвид изложените съображения и в частта 
си за банките оспорената норма не е противо­
конституционна и защото обективира разумния 
баланс между особения и уникален правен 
статус на банките като търговски дружества, 
отчита спецификата на възложените им функ­
ции, завишените изисквания към дейността им 
в различните направления, обезпечава необхо­
димостта от засилена защита на обществения 
интерес чрез осигуряването на стабилността на 
банковата система и гарантирането на правата 
на вложителите (при действието на Закона за 
гарантиране на влоговете в банките).
Не може да бъде споделена позицията на 
омбудсмана, че доколкото производството за 
издаване на заповед за изпълнение въз основа 
на документ възпроизвежда съществувалите 
при действието на отменения ГПК несъдебни 
изпълнителни основания, се оказва, че в съ­
временното демократично общество с пазарна 
икономика, основана на свободната стопанска 
инициатива, се прилагат процедури, характерни 
за тоталитарната система. Историческият пре­
глед показва, че в различни форми заповедното 
производство е част от българската процесуална 
традиция, съществувало е още по времето на 
Царство България и е било регламентирано 
както с цитираните по-горе общи процесуални 
закони, така и със специалните банкови закони, 
приети в периода 1927 – 1934 г., с които са 
въведени едни значително облекчени процедури 
за събиране вземанията на банковите инсти­
туции: Закон за БНБ, Закон за Българската 
земеделска и кооперативна банка, Закон за 
организацията на ипотечния кредит, Закон за 
защита на спестовните влогове при частните 
банки, Закон за създаването на Българската 
ипотекарна банка.
В част от постъпилите писмени станови­
ща, подкрепящи искането на омбудсмана в 
частта, касаеща банките (например Българска 
стопанска камара, Сдружение „Българска на­
ционална асоциация „Активни потребители“), 
се излагат аргументи, че правата на длъжници­
те, срещу които се предприема принудително 
изпълнение, са компрометирани от неточни 
и неясни изчисления на размера на дълга ос­
новно по отношение на лихвите, определяни и 
едностранно променяни от банката по силата 
на правата є, съгласно общите условия на 
съответния договор за банков кредит. Освен 
че общите условия като част от договора са 
известни на потребителя на банковата услуга, 
който ги е приел, предметът на настоящия 
конституционен спор е ограничен единствено 
до диференцираното процесуално третиране на 
банките във връзка с предвидената от закона 
възможност да се ползват от опростената и 
облекчена процедура на заповедното производ­
ство за събиране на вземанията си. Липсва ос­
нование обаче поставеният материалноправен 
въпрос, касаещ формирането и съдържанието 
на дължимата от кредитополучателя преста­
ция по сключения договор за кредит, да бъде 
обсъждан и решен в рамките на настоящия 
конституционен спор, тъй като остава изцяло 
извън предмета на заявената претенция за 
противоконституционност на процесуалната 
норма на чл. 417, т. 2 ГПК, а следователно 
не би могъл и да я аргументира.
В заключение Конституционният съд на­
мира, че оспореният чл. 417, т. 2 ГПК не 
противоречи на Конституцията, поради което 
искането на омбудсмана на Република България 
като неоснователно следва да бъде отхвърлено.
По изложените съображения и на основание 
чл. 149, ал. 1, т. 2 от Конституцията във връзка 
с чл. 22, ал. 1 от Закона за Конституционен 
съд Конституционният съд
Р Е Ш И :
Отхвърля искането на омбудсмана на Репуб­
лика България за установяване на противокон­
ституционност на чл. 417, т. 2 от Гражданския 
процесуален кодекс (обн., ДВ, бр. 59 от 2007 г.; 
последно изм., ДВ, бр. 49 от 2012 г.).
Председател:  
Евгени Танчев
9372