Държавен вестник, бр. 42, 2020 г., стр. 39

БРОЙ  42	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  39  
бите на заварените закони се прилагат, ако 
не противоречат на Конституцията“22,23. То 
следва да се разбира в смисъл, че тези от 
тях, които противоречат на Конституцията, 
не се прилагат. От кого и кога? От никого и 
никога… Изразът „не се прилагат“ не пред­
полага и не търпи ограничаване, още повече 
прочетен във връзка с чл. 5, ал. 124. 
Не трябва ли на още по-силно основание 
същото да се отнася и за законите, приети 
след влизането в сила на Конституцията?
3.3. Очевидно преценката дали е налице 
противоречие с Конституцията трябва да 
прави този, който прилага закона – сам и в 
момента на прилагането25. Начини за това 
могат да бъдат единствено общовалидните 
способи на правоприлагането.
22…Съдия Пенчо Пенев говори (в становището си 
по Решение № 10/1994) за „въпроса съществува ли 
предел за непосредственото действие на Консти­
туцията и какъв е критерият за определянето му
(§ 3, ал. 2 намеква за случаи, когато не се прилага 
непосредственото действие на Конституцията)“. 
Той посочва, че „…досега НС не направи почти 
нищо за осъществяване на възложените му компе­
тенции по § 3, ал. 2“. За съжаление подобна може 
да бъде констатацията и относно изпълнението на 
изискването на чл. 22, ал. 4 от ЗКС, което именно 
налага тълкувателно изясняване на последиците 
от обявяването на противоконституционност в 
защита на върховенството на Конституцията и 
правата и свободите на гражданите… – Пенчо 
Пенев, Участие на съдилищата в конституцион­
ното правосъдие  на Република България, Научни 
трудове на Русенския университет – 2012, том 
51, серия 7, стр. 60.
23 В защита на правната сигурност ал. 2 на § 3 
задължава НС (в едногодишен срок – но неиз­
пълнено и до днес…) да отмени тези разпоредби 
на заварените закони, които не са отменени по 
силата на непосредственото действие по чл. 5, 
ал. 2 на Конституцията.
Какво точно означава това – и кои зава­
рени разпоредби не са отменени (автоматич­
но), в доктрината (и в ПКС) не е изяснено в 
достатъчна степен. Съдиите Л. Корнезов и М. 
Данаилов (Особено мнение по Определение 
№ 1/1991 по к.д. № 1/1991, www.constcourt.bg/
bg/Acts/GetHtmlContent/63d8ee3d-2ead-4751-937e-
393d73b7066c) ясно аргументират, че има много 
„примери за „принципно противоречие“, неводе­
що до „непосредствена отмяна“ – поне временно, 
напр. до преуреждането от НС на някои материи 
(като организацията на съдебната власт) няма 
как да не се прилагат заварените закони, макар 
и противоречащи на К. Те обаче приемат (спо­
ред мен озадачаващо), че „срокът по § 3, ал. 2 
е инструктивен“.
24 „Правилото на § 3, ал. 1 е резултат именно от 
възможното проявление на „непосредственото 
действие“ като основна характеристика на кон­
ституционните норми.“ – РКС № 10/1994.
25 „Проблемът за конституционосъобразността на 
завареното законодателство, който всъщност е 
частен проблем за прилагане на непосредственото 
действие на конституционните норми, е разрешим 
по принцип от компетентните за всеки конкре­
тен случай правоприлагащи органи/съдебни, 
административни и др./“ – Зл. Орсов, цит. съч.
3.4. Несъмнено една подобна преценка би 
била инцидента и с правни последици един­
ствено в рамките на конкретното дело (inter 
partes). И именно това (според мен и само това) 
„отличава решението на правоприлагащия 
орган от решение на Конституционния съд, 
което …е задължително за всички държавни 
органи, юридически лица и граждани“26.
3.5. Ако чл. 5, ал. 2 от Конституцията нала­
га абсолютно неприлагане на законите, които 
противоречат на Конституцията, то несъмнено 
в още по-голяма степен налага неприлагане на 
какъвто и да било друг акт от по-нисък правен 
ранг, който противоречи на Конституцията27.
3.5.1. Съответствието на подзаконовите 
правни актове с Конституцията се преценява 
от компетентния съд в системата на съдебната 
власт. Именно тук обаче присъства според мен 
първото неразбиране, което можеше да получи 
изясняване в РКС № 3 от 2020 г. Съдилищата 
преценяват противозаконност, но рядко (за да 
не кажем почти никога) не се позовават на 
противоконституционност, която несъмнено 
представлява по-голям порок. И второ, дори 
когато установят противоконституционност, 
съдилищата почти никога не прилагат на място­
то на съответния противоконституционен акт/
норма релевантната норма на Конституцията. 
А именно подобен подход КС трябва според 
мен да насърчи изрично, ясно и категорично.
3.5.2. По отношение на законите (както и 
на другите актове на НС и на актовете на пре­
зидента) според сякаш по-масовото разбиране 
компетентен да установи противоконституци­
онност е единствено Конституционният съд. 
Именно оттук обаче произтича най-големият 
проблем, който не получи цялостно разре­
шение в РКС № 3 от 2020 г. – вкл. и заради 
присъединения към него въпрос (по к. д. 
№ 12/2019), за приложимостта по висящо дело 
на обявен за противоконституционен закон. 
Нима би могло да има по-голямо беззаконие 
от това да приложиш по дело закон, изрично 
(и по общозадължителен начин!) обявен за 
противоконституционен? Въпросът е на пръв 
поглед абсурден, но очевидно неизбежен с оглед 
посоченото масово разбиране или поне съмне­
ние, което КС трябва цялостно да преодолее. 
Което е още едно категорично доказателство 
за необходимостта от изясняване на смисъла 
на чл. 150, ал. 2, изр. трето във вр. с чл. 150, 
ал. 2 и с чл. 5, ал. 1 и 2 от КРБ. 
3.6. Мисля, че може да се смята за безспорно: 
нито върховенството на Конституцията, нито 
нейното непосредствено действие са правна 
реалност в „правовата държава“ Република 
България. Нека припомня: според доц. Зл.
26 РКС № 10/1994.
27 „Другите закони“ не означава само законите, 
приемани от Народното събрание, нито само 
нормативните актове по смисъла на ЗНА, а 
всички източници, валидни в правната система 
на българското вътрешно право – Росен Ташев, 
цит. съч.