Държавен вестник, бр. 61, 2020 г., стр. 11

БРОЙ  61	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  11  
 Относно твърдението за противоречие с 
чл. 6, ал. 2 и чл. 19, ал. 2 от Конституцията:
Вносителят посочва, че с разпоредбата се 
нарушава принципът на равенство в третира­
нето на правните субекти, тъй като вместо на 
данъчно задълженото лице да бъде наложена 
административна санкция за неподаване на 
заявление за регистрация, неговият пропуск 
се превръща в данъчно събитие, от което 
за държавата възниква право да обложи с 
ДДС доставка, която по принцип е необ­
лагаема. Според Висшия адвокатски съвет 
трансформирането на необлагаема доставка 
в облагаема и „изземването на доход под 
формата на невъзстановим данък“ от данъч­
ния субект го поставя в „условия, които са 
драстично по-различни“ от тези на лицата, 
спазили срока за подаване на заявление за 
регистрация, което противоречи на принципа 
на равнопоставеност на лицата, извършващи 
независима икономическа дейност. 
Конституционният съд приема, че при­
ведените аргументи в подкрепа на искането 
от страна на Висшия адвокатски съвет не 
налагат извод за противоконституционност 
на чл. 102, ал. 4 ЗДДС.
Разпоредбата на чл. 102 ЗДДС регламен­
тира производството по служебна регистра­
ция от органа по приходите, когато лицето 
не е изпълнило задължението си за това. 
Уреденият в чл. 102, ал. 4 ЗДДС различен 
режим за лицата, достигнали облагаем оборот 
50 000 лв. или повече за период не по-дълъг 
от два последователни месеца и неподали 
заявление за регистрация, е обусловен от 
спецификата и интензитета на осъществя­
ваната от тях икономическа дейност. Чрез 
процесната норма се осигурява събиране в 
държавния бюджет на данък, който непра­
вомерно не е начислен и не е събран, като с 
нея се установява неговата дължимост и от 
лица, нерегистрирани по закона по причина, 
за която отговарят. Целта на законодателя 
е да предотврати случаите на избягване на 
данъчно облагане, когато при реализиране 
на високи обороти в рамките на кратък 
период от време и неподаване на заявление 
по ЗДДС в срок данъчните субекти не на­
числяват данък върху добавената стойност 
за част от доставките, за които при спазване 
на законодателните изисквания би следвало 
да начислят такъв в качеството си на реги­
стрирани лица. 
В практиката на Конституционния съд е 
утвърдено разбирането, че конституционни­
ят принцип на равенство пред закона не е 
нарушен, когато за едно и също право или 
задължение е предвидена диференциация, 
ако тя се основава на определен критерий, 
на който отговарят всички субекти от една 
група (вж. Решение № 4 от 2014 г. по к. д. 
№ 12/2013 г. и Решение № 6 от 2010 г. по 
к. д. № 16/2009 г.). Според съда именно чрез 
диференциация в по-голяма степен се отчита 
в закона точното и справедливо приложение 
на равенството, като се вземат предвид съ­
ществуващите обективни и субективни раз­
личия, изискващи нееднаква правна уредба. 
Уреденият в чл. 102, ал. 4 ЗДДС режим за 
неподалите заявление за регистрация лица 
се изгражда на основата на диференцира­
ност, за да се постигне необходимата спра­
ведливост чрез равно третиране на данъчно 
задължените лица, което чл. 6, ал. 2 от 
Конституцията изисква. Въпросът за избора 
на критерий за установяване на нееднаквост 
на задълженията на данъчните субекти е 
въпрос на икономическа целесъобразност, 
отразяващ спецификата на извършваната от 
тях дейност. Следователно установеното с 
предвидения в закона критерий задължение 
за нерегистриралите се лица не накърнява 
правното равенство. Затова Конституцион­
ният съд не намира противоречие с чл. 6, 
ал. 2 от Конституцията. 
Неоснователно е и твърдението на вноси­
теля, че дължимостта на ДДС за доставката, 
с която се надхвърля облагаемият оборот, 
противоречи на конституционното изисква­
не за създаване и гарантиране на еднакви 
правни условия за стопанска дейност на 
правните субекти. Заложеният в чл. 19, ал. 2 
от Конституцията принцип, който изисква 
правно, а не икономическо равенство, не е 
абсолютен и може да бъде ограничаван при 
наличие на съображения за обществено зна­
чими и приоритетни цели (Решение № 11 от 
2007 г. по к. д. № 6 от 2007 г., Решение № 5 
от 2002 г. по к.д. № 5 от 2002 г., Решение № 6 
от 1997 г. по к.д. № 32 от 1996 г., Решение 
№ 3 от 2006 г. по к.д. № 4 от 2006 г. и др.). 
Създаването на еднакви правни условия 
за стопанска дейност не означава еднакъв 
данъчен режим за всички, които я осъщест­
вяват, предвид чл. 60, ал. 2 от Конституци­
ята. В рамките на своите конституционни 
правомощия при определяне на данъчните 
задължения законодателят се ръководи от 
принципите за целесъобразност и законова 
защита на обществения интерес. Атакуваната 
разпоредба не създава правно неравенство, 
тъй като дължимостта на данъка отговаря 
на предвидената възможност със закон да 
се налагат ограничения или да се поставят 
изисквания към субектите при осъществяване 
на определена дейност, в изпълнение на за­