Държавен вестник, бр. 10, 2016 г., стр. 87

БРОЙ  10	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  87  
съдът може по искане на насрещната страна 
да присъди по-нисък размер на разноските в 
тази им част, но не по-малко от минимално 
определения размер съобразно чл. 36, ал. 2 
от Закона за адвокатурата.
В сходен смисъл е разпоредбата на чл. 161, 
ал. 2 ДОПК, според която при прекомерно 
възнаграждение за адвокат без оглед на 
действителната правна и фактическа сложност 
на делото съдът може да присъди по-нисък 
размер на разноските в тази им част, но не 
по-малко от минимално определения размер 
съобразно чл. 36 от Закона за адвокатурата.
В протеста се излагат аргументи, че при 
издаването на разпоредбата на § 2 от ДР 
на наредбата Висшият адвокатски съвет е 
притежавал компетентност, поради което 
въпросната разпоредба се явява нищожна. 
По така наведените аргументи настоящата 
инстанция съобрази следното:
Нормата на чл. 7, ал. 2 от същия закон 
определя наредба като нормативен акт, който 
се издава за прилагане на отделни разпоред-
би или подразделения на нормативен акт от 
по-висока степен. Според чл. 2, ал. 1 ЗНА 
нормативни актове се издават само от орга-
ните, предвидени от Конституцията или от 
закон, а според ал. 2 компетентността да се 
издават нормативни актове не може да се 
прехвърля. По аргумент от противното това 
означава, че липсата на компетентност на 
органа за издаване на нормативен акт води 
до нищожност на издадения акт.
По силата на чл. 36, ал. 2 ЗА Висшият 
адвокатски съвет има правомощия (компе-
тентност) да определя минималния размер 
на адвокатските възнаграждения, които 
се договарят между адвокат и клиент. С 
приемането на разпоредбата на § 2 от ДР 
на наредбата Висшият адвокатски съвет е 
излязъл от тези свои правомощия, тъй като 
с правната норма се създават правила за 
съда как следва да процедира в случаите на 
„прекомерност“ по смисъла на цитираните 
разпоредби от процесуалните кодекси. По този 
начин посочените правни норми от процесу-
алните кодекси се допълват и се определят 
други рамки за определяне на размера на 
възнаграждението от съда при възражение 
за прекомерност.
Следва да бъде посочено, че в този смисъл 
е и тълкуването на разпоредбата, дадено в 
тълкувателно решение № 6 от 6.11.2013 г. на 
Върховния касационен съд по тълкувателно 
дело № 6/2012 г. В точка три от същото се 
приема, че с § 2 от ДР на Наредба № 1 от 
2004 г. се надхвърлят рамките на така опреде-
лената законова делегация, като се въвеждат 
правила за процедиране на съда и се допълва 
разпоредба на ГПК, за което не са делегирани 
правомощия по надлежния ред на Висшия 
адвокатски съвет. Посочва се още, че в случая 
Глава осма от Закона за адвокатура-
та – чл. 29 и следващите, е озаглавена „Права 
на адвоката“. Едно от основните права на 
адвоката е това по чл. 36, ал. 1 от закона. 
Според горната разпоредба адвокатът или 
адвокатът от Европейския съюз има право 
на възнаграждение за своя труд. В допълне-
ние разпоредбата на ал. 2 от същия чл. 36 
дефинира, че размерът на възнаграждението 
се определя в договор между адвоката или 
адвоката от Европейския съюз и клиента; 
този размер трябва да бъде справедлив и 
обоснован и не може да бъде по-нисък от 
предвидения в наредба на Висшия адвокат-
ски съвет размер за съответния вид работа. 
Това основно право на адвоката получава 
специфична защита в разпоредбата на чл. 38 
от закона, уреждаща случаите, при които 
адвокатът може да оказва безплатна правна 
помощ и съдействие. Според ал. 2 от този 
член в случаите по ал. 1, ако в съответното 
производство насрещната страна е осъдена 
за разноски, адвокатът или адвокатът от 
Европейския съюз има право на адвокатско 
възнаграждение; съдът определя възнаграж-
дението в размер не по-нисък от предвидения 
в наредбата по чл. 36, ал. 2 и осъжда другата 
страна да го заплати.
В изпълнение на законовата си делегация 
по чл. 36, ал. 2 ЗА Висшият адвокатски съ-
вет е приел Наредба № 1 от 9.07.2004 г. за 
минималните размери на адвокатските въз-
награждения, обн., ДВ, бр. 64 от 23.07.2004 г.; 
изм. и доп., бр. 2 от 9.01.2009 г.; доп., бр. 43 от 
8.06.2010 г.; изм. и доп., бр. 28 от 28.03.2014 г. 
Разпоредбата на оспорения § 2 от допъл-
нителните разпоредби на наредбата има 
следното съдържание: В случаите по чл. 64 
от Гражданския процесуален кодекс (отм.), 
както и в случаите на чл. 78, ал. 5 от Граж-
данския процесуален кодекс и чл. 161, ал. 2 
от Данъчно-осигурителния процесуален ко-
декс присъденото възнаграждение не може 
да бъде по-ниско от двукратния размер на 
възнагражденията, посочени в тази наредба.
За пълнота на изложението съдът нами-
ра, че в мотивите на настоящото решение 
следва да бъдат възпроизведени и посочените 
разпоредби от ГПК и ДОПК.
Разпоредбата на чл. 64, ал. 4 ГПК (отм.) 
определя, че при прекомерност на заплатено-
то от страната възнаграждение за адвокат с 
действителната правна и фактическа сложност 
на делото съдът може да присъди по-нисък 
размер на разноските в тази им част, но не 
по-малко от минимално определения размер, 
съобразно чл. 36 от Закона за адвокатурата.
Идентична е и нормата на чл. 78, ал. 5 
от сега действащия ГПК, според която, ако 
заплатеното от страната възнаграждение за 
адвокат е прекомерно съобразно действител-
ната правна и фактическа сложност на делото,