Държавен вестник, бр. 18, 2007 г., стр. 6

С Т Р .  6
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  18
4. Кое наказание е по-тежко, се определя не от
международното, а от вътрешното право. Съпоста-
вителната тежест на наказанията (тяхната “посте-
пенност” според Наказателния закон от 1896 г.) не
е предмет на конституционна уредба. На законово
равнище видовете санкции—наказания и мерки, са
посочени изчерпателно на отделни редове. Кой
закон, респ. кое наказание следва да се признае за
по-меко, е класически въпрос, на който теорията и
практиката на българската правна традиция отдав-
на са дали отговор (Н. Долапчиев, Наказателно
право, 1945, с. 81)—по-мек е оня закон, чието при-
лагане към дадено конкретно деяние може да даде
най-благоприятен резултат за престъпника.
Наистина съпоставителната тежест на проба-
цията, ако бъде възприемана като комплексно
наказание, не съвпада с тежестта на всяко едно от
заличените наказания, за които става въпрос. Но
пробацията не е комплексно наказание и точно
тази особеност не може да бъде игнорирана: съ-
държанието на пробацията не се налага вкупом,
тъй като отделни мерки взаимно се изключват, а
се налага като комбинация от мерки, строго инди-
видуализирано във всеки отделен случай. Самото
наказание пробация не е единно по съдържание и
не се прилага като такова, поради което въпросът
за съпоставителната тежест на пробацията се про-
явява и има своето решение във всеки отделен
случай. В тази светлина въпросът за тежестта на
наказанията в хипотезата на § 54 ЗИДЗИН не след-
ва да се третира по традиционния начин—с проба-
цията се появява нов феномен в санкционната сис-
тема: съдът освен че налага предварително опре-
делено от НК вид наказание и определя в дадените
рамки неговия размер той (съдът) участва и в из-
работването на съдържанието на пробацията във
всеки конкретен случай. Тази е логиката на зако-
нодателя, когато предвижда пробацията със “за-
дължителен” и “незадължителен” компонент. Това
отклоняване от класическата схема за определяне
на наказанието недвусмислено показва, че е нали-
це нов вид наказание и “съизмерването” на него-
вата тежест не може да се извършва по традицион-
ния начин. Съпоставката трябва да отчита, че при
пробацията от съда в много по-голяма степен от-
колкото досега ще зависи какво ще бъде самото
наказание и неговото съдържание.
Следователно по отношение на § 54 ЗИДЗИН
не може да се прави изводът, че предвидената от
законодателя замяна противоречи по принцип на
чл. 7, т. 1 ЕКПЧ и чл. 15, т. 1 МПГПП, без компе-
тентният съд да се е произнесъл във всеки конкре-
тен случай, отчитайки особения характер на проба-
цията като неединно наказание и прилагайки об-
щите законови правила за размерване на наказани-
ята, вкл. недопускане определяне на по-тежко на-
казание при замяната по § 54 ЗИДЗИН. Това зак-
лючение има опора и в законодателното развитие
през последните години, приютило пробацията като
осъзната потребност, в чийто рамки “се срещат”
репресията и превъзпитанието, с нови и по-гъвкави
възможности за съда да постигне както индивиду-
алната, така и генералната превенция на наказани-
ето. Пробацията принадлежи към нова категория
санкции, които имат смисъл само ако нарушителят
е готов да сътрудничи; тази категория санкции ан-
гажира обществото, като ударението е върху интег-
рацията, а не върху изолацията.
II. Според съдиите Васил Гоцев, Людмил Не-
йков и Владислав Славов има противокон-
ституционност и несъответствие на § 54 ЗИДЗИН с
международни договори, по които България е стра-
на, и искането следва да се уважи по следните съ-
ображения:
По искането за установяване на противокон-
ституционност
Нарушен е чл. 4, ал. 1 от Конституцията
С атакуваната разпоредба се пренебрегва прав-
ната сила на съдебните актове, респективно “сила-
та на пресъдено нещо”, като основно начало в пра-
вото. Чрез оспорения параграф по законодателен
ред се ревизира влязла в сила присъда. Императив-
но се разпорежда на съда да замени наложените
преди влизането му в сила наказания поправителен
труд без лишаване от свобода, задължително засел-
ване и лишаване от правото на местоживеене в
определено населено място с пробация, като опре-
деля това да стане с нов съдебен акт. Предписаното
задължение на съда за замяна с пробация на нало-
жените преди това с присъда наказания фактичес-
ки представлява задължение за пререшаване на
делото.
Разпоредбата противоречи на чл. 4, ал. 1 от
Конституцията, според който България е правова
държава. Тя се управлява според Конституцията и
законите в страната. Елемент от критерия за пра-
вовата държава е и принципът на правна сигур-
ност за гражданите. Зачитане от страна на държа-
вата и нейното законодателство на принципа на
задължителната сила на пресъденото нещо е необ-
ходима предпоставка за това. Отклоняването от
това правило води до нестабилност на съдебните
актове и от там до несигурност за индивида.
Заложеният в чл. 4, ал. 1 от Конституцията
принцип на правовата държава, един от формал-
ните елементи на който е именно и принципът за
законоустановеност на престъплението и наказа-
нието, изключва правото на законодателя да нала-
га по законодателен ред ревизирането от съда на
влязла в сила присъда както по отношение на на-
казанието, така и по отношение на неговата те-
жест.
Нарушени са чл. 8, чл. 117, ал. 2 и чл. 119, ал. 1
от Конституцията
Нарушени са принципът за разделение на влас-
тите, независимостта на съдебната власт и това,
че правосъдието се осъществява от съдилищата.
Недопустимо е от това гледище със закон да се
изменят или отменят присъди извън случаите на
амнистия. В този смисъл и Решение № 4/98 г. по
к.д. 16/97 г. (ДВ, бр. 30 от 1998 г.).
Атакуваната законова разпоредба вменява в
задължение на съда да промени едно наложено от
него наказание с друго, което не е съществувало
нито по време на извършване на престъплението,
нито по време на постановяването на присъдата.
Вярно е, че новата разпоредба за пробацията на
чл. 42а НК съдържа няколко възможности, между
които съдът може да избира, но може и да ги нало-
жи заедно. Това означава, че той следва отново да