Държавен вестник, бр. 112, 2004 г., стр. 20

С Т Р .  20
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  112
Преценката на прокурора или следователя за
това, кои, в каква последователност и колко от
разпитите да се проведат пред съдия, е автоном-
на, зависи от неговото вътрешно убеждение и
конкретно необходимата в процеса тактика и
стратегия на разследване. Що се касае до редица
от другите—наред с разпита—способи за съби-
ране и проверка на доказателства, посочени в
чл. 116 НПК, преди да ги осъществи, органът на
досъдебното производство задължително тряб-
ва да получи разрешение от съдия или—в неот-
ложни случаи—неговото одобрение в 24-часов
срок след извършването им. Така е при освиде-
телстването (чл. 132, ал. 3 НПК), претърсване-
то и изземването (чл. 135, ал. 1 НПК), обиска
(чл. 138 НПК) и задържането и изземването на
кореспонденция (чл. 139 НПК). Очевидно тази
тенденция в наказателния процес е насочена да
гарантира правата на обвиняемия при осъщест-
вяването на процесуално-следствени действия,
засягащи или свързани с негови права и законни
интереси, и е в съответствие с критериите за спра-
ведлив процес при зачитане правата на страните
в него. Предвиденият съдебен контрол в тези
случаи има за цел да гарантира основни права на
гражданите, като: правото на лична свобода и
неприкосновеност (чл. 30 от Конституцията),
правото на неприкосновеност на жилището
(чл. 33 от Конституцията) и правото на защита
(чл. 56 от Конституцията).
Провеждането на разпит пред съдия е съще-
временно гаранция и за самите органи на досъ-
дебното производство при осъществяване на
конституционно предвидените им функции. При
определени случаи, когато е невъзможно явява-
нето на свидетел в съдебното заседание поради
тежка болест или продължително отсъствие от
страната (чл. 210а, ал. 1 НПК), чрез този разпит
те ще могат да обезпечат в по-пълна мяра доказ-
ването на обвинението в съдебната фаза.
Съдът преценява по-нататък, че изискване-
то на чл. 279, ал. 3 НПК относно възможността
показанията на свидетел, дадени пред орган на
досъдебното производство, да бъдат прочетени
в съдебно заседание само със съгласието на
страните също не противоречи на основния
закон. То е своеобразна гаранция за равнопос-
тавеност на страните в съдебния процес (чл. 121,
ал. 1 от Конституцията) и е в съответствие с
практиката на Европейския съд по правата на
човека (решение от 20.XI.1989 г. по делото Кос-
товски срещу Холандия). Балансът, за който
стана дума по-горе, е спазен и тук. Срещу съб-
раните от обвинението в несъдебна и несъсте-
зателна процедура доказателства “се противо-
поставя” правото на обвиняемия на защита
(чл. 56 от Конституцията) и се изисква негово-
то съгласие за приобщаването им към доказа-
телствата по време на съдебния процес, която
преценка очевидно ще е в зависимост именно
от възможността му ефективно да организира
своята защита.
3. Неоснователно е искането и в частта за
установяване противоконституционност на раз-
поредбите на чл. 210, ал. 5 и чл. 210а, ал. 3 НПК.
Според тях в досъдебното производство разпи-
тът пред съдия на обвиняем и свидетел се про-
вежда по правилата на съдебното следствие,
доколкото няма особени правила. Съдържани-
ето им позволява да се приеме, че при извърш-
ване на посочените процесуални действия на-
мират приложения изрично предвидените за
това производство, ред и условия. Те изключ-
ват правилата, които се отнасят за провеждане
на разпита в съдебно заседание и се съдържат в
чл. 275, 276, 278 НПК. Тяхното прилагане е въз-
можно само и единствено, когато уредбата в
тях на разпита като способ за събиране на дока-
зателствата обхваща такива ред и условия, ко-
ито не са предмет на уредбата на разпита в до-
съдебното производство. Разпоредбите за раз-
пита в съдебното производство само допълват
тези, отнасящи се за разпита в досъдебното про-
изводство, относно онези предпоставки, ред,
условия и начин на извършване на следствени-
те действия, които не са надлежно уредени.
Не могат да се прилагат правила от съдебно-
то следствие, които по естеството са неизпъл-
ними. Очевидно е примерно, че не могат да
бъдат четени обвинителен акт от прокурора или
тъжбата на частния тъжител, гражданският иск
от гражданския ищец (чл. 274 НПК), както и да
се поставят въпроси от частния тъжител, част-
ния обвинител, гражданския ищец, гражданс-
кия ответник и от другите членове от състава
на съда—чл. 275 НПК и др. Невъзможността да
се прилагат част от разпоредбите на съдебното
следствие по съществото си може да съставля-
ва юридическа непрецизност, но не и противо-
речия на норми на закона, което да засяга прин-
ципите на правовата държава.
По изложените съображения за липса на
противоречие на чл. 210, ал. 5 и чл. 210а, ал. 3
НПК с други процесуални разпоредби, което да
засяга конституционно установени ценности и
правомощия и да нарушава принципа на право-
вата държава по чл. 4, ал. 1 от Конституцията,
се налага изводът, че тези разпоредби не проти-
воречат на Конституцията.
III. Относно правото на обвиняемия и на пос-
традалия да обжалват пред съответния пър-
воинстанционен съд постановлението на про-
курора за прекратяване на наказателното про-
изводство
В тази част на искането се оспорват разпо-
редбите на чл. 237, ал. 3 относно думите “пред
съответния първоинстанционен съд” и чл. 237,
ал. 4—7 НПК. Посочените разпоредби визират
правото на обвиняемия и на пострадалия да об-
жалват постановлението на прокурора за пре-
кратяване на наказателното производство, уреж-
дат реда, по който съдът се произнася по жалба-
та, както и възможността по-горестоящият про-
курор служебно да отмени това постановление.