Държавен вестник, бр. 6, 2023 г., стр. 31

БРОЙ  6	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  31  
на чл. 8, ал. 2, чл. 16а, ал. 3 и чл. 16а, ал. 8 
от Наредбата. Като не е съобразил това и е 
отхвърлил искането спрямо цялата Наредба, 
първоинстанционният съд се е произнесъл 
свръхпетитум спрямо сезирането, в резултат 
на което е постановил частично недопустим 
съдебен акт. За този порок касационната 
инстанция следи служебно по аргумент от 
чл. 218, ал. 2 във връзка с чл. 236 АПК, а 
наличието му обуславя обезсилване на об-
жалваното определение в частта, с която е 
отхвърлено искането за спиране изпълнението 
на Наредбата в нейната цялост, с изключение 
на действието на чл. 8, ал. 2, чл. 16а, ал. 3 и 
чл. 16а, ал. 8 от същата.
В останалата му част обжалваното опре-
деление е неправилно.
Законосъобразно първоинстанционният 
съд е приел, че съгласно чл. 190, ал. 1 във 
връзка с чл. 166, ал. 2 и 4 АПК допуснатото 
предварително изпълнение на администрати-
вен акт по силата на отделен закон, когато 
не се предвижда изрична забрана за съдебен 
контрол, може да бъде спряно от съда по 
искане на оспорващия при всяко положение 
на делото до влизане в сила на решението, 
ако то би могло да му причини значителна 
или труднопоправима вреда. Последователно 
в съдебната практика се приема, че дока-
зателствената тежест за установяването на 
релевантните предпоставки, обуславящи ос-
нователността на искането за спиране, лежи 
върху оспорващия, който следва конкретно 
да обоснове причинно-следствената връзка 
между изпълнението на акта и възможността 
то да му причини значителни или труднопо-
правими вреди.
В тази връзка необосновано решаващият 
състав е приел, че в искането за спиране не 
се съдържат конкретни твърдения за това, че 
за дружеството биха настъпили значителни 
или труднопоправими вреди и какъв е техният 
размер. Той не е съобразил, че основание за 
спиране на действието на оспорените норми 
от Наредбата са не само вече настъпили 
значителни или труднопоправими вреди и 
представяне на доказателства за тях, а и 
вероятността от настъпването им (така и 
Определение № 13332 от 1.11.2018 г. по адм. 
дело № 12652/2018 г., ВАС).
В качеството си на собственик на имот, 
намиращ се на територията на община Ивай-
ловград, „Кая Енерджи“ – ЕООД, е адресат 
на оспорения подзаконов нормативен акт и 
има правен интерес от релевираното искане за 
спиране на действието на чл. 8, ал. 2, чл. 16а, 
ал. 3 и чл. 16а, ал. 8 от Наредбата.
Съгласно чл. 8, ал. 1 от същата размерът 
на дължимата такса и/или цена на услуга се 
определя след заявяването є въз основа на 
писмена резолюция от длъжностни лица от 
общинската администрация. Според ал. 2, 
когато заявената услуга не може да бъде пре-
доставена, както и при постановяване отказ 
от предоставяне на услугата, съответното 
длъжностно лице определя такса в размер 
10% от стойността на услугата, посочена в 
съответното приложение.
Нормата на чл. 16а, ал. 3 във връзка с ал. 1 
сочи, че за определяне на ТБО според количе-
ството на битовите отпадъци заинтересованите 
лица подават „Заявление за определяне на 
таксата за сметосъбиране и сметоизвозване 
и обезвреждане на битовите отпадъци“, което 
се подава в Дирекция „Местни приходи“ в 
срок до 30 ноември на предходната година. 
„Заявлението се приема, но поражда последици 
след съгласуването му и от длъжностно лице 
от Дирекция „Строителство и инвестиции“. 
Несъгласуваните заявления се връщат с при-
дружително писмо на подателя.“
Така съгласно ал. 8 от чл. 16, когато за 
имот не е подадено заявление в срок или не 
е съгласувано, или са заявени неверни дан-
ни, или битовите отпадъци не се изхвърлят 
в определените за целта съдове, годишната 
такса се заплаща на база квадратен метър 
разгърната застроена площ на имота.
Цитираните подзаконови норми се от-
насят за неограничен брой адресати и имат 
многократно правно действие. С влизането 
им в сила именно те уреждат съответните 
обществени отношения с местно значение, 
но съдържанието им следва да е съобразено 
с нормативните актове от по-висока сте-
пен – чл. 8 ЗНА.
В този аспект в жалбата са изложени кон-
кретни и обосновани доводи за колизията на 
оспорените норми с разпоредби на ЗМДТ и 
същността на местните такси, включително и 
за липсата на критерии съгласно чл. 67 ЗМДТ 
и ясна основа за законосъобразно определяне 
на ТБО. Подробно е аргументирана тезата, че 
с нормата на чл. 16, ал. 8 е въведена санкция 
спрямо лицето, подало заявлението, което е 
в нарушение на основни принципи в админи-
стративния процес. Изтъкнатите противоречия 
с нормативни актове от по-висока степен са 
обстойно мотивирани, а действието на оспоре-
ните разпоредби от Наредбата до евентуалната 
им отмяна би могло да причини значителни 
или труднопоправими вреди на искателя.
Този извод не се променя от подчертаната 
от първоинстанционния съд възможност за 
връщане на събраните такси в недължим или 
значително по-висок размер, която е и неотно-
сима към нормативно установеното с чл. 16а, 
ал. 3 игнориране на правното действие на пода-
дено заявление по чл. 16а, ал. 1 от Наредбата. 
Изложените от решаващия състав мотиви не 
са съобразени с Тълкувателно решение № 2 
от 27.06.2016 г. по т.д. № 2/2015 г. на ОСС на 
ВАС, съгласно което вредите, причинени на 
граждани или юридически лица при или по 
повод изпълнението/действието на подзаконов 
нормативен акт в периода, преди той да бъде