Държавен вестник, бр. 66, 2024 г., стр. 57

БРОЙ  66	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  57   
със закон“. Тези правомощия, съпоставени с 
правомощието по т. 1 на чл. 130б, ал. 4, изр. 
второ – одобрява проекта на бюджета на съ­
дебната власт – задълбочават неяснотата от­
носно характера на Общото събрание. Според 
установената уредба орган, който одобрява 
бюджета на съдебната власт, приема становища 
по управлението на недвижимите имоти, пре­
доставени на съдебната власт, както и по общи 
за съдебната власт организационни въпроси. 
Тази неясна формулировка показва, че чрез 
въведеното изменение не е ясен характерът на 
този орган, неговото място в йерархията на 
органите на съдебната власт, овластени да я 
обезпечат кадрово и административно. Консти­
туционна норма, която създава конституцио­
нен орган и определя неговите правомощия, 
трябва да позволява ясно и недвусмислено да 
се установят естеството на правомощията и 
мястото на органа в системата на органите, 
към които принадлежи. Установените право­
мощия на Общото събрание чрез въведеното 
с § 17 изменение – чл. 130б, ал. 4, изр. второ, 
т. 2, 3 и 4 – не позволяват да се установи кон­
ституционният статус на Общото събрание 
като орган на съдебната власт. Това поставя 
на недопустимо изпитание установения в 
Конституцията консенсус за предоставената на 
производната учредителна власт и на текущия 
законодател свобода за усъвършенстване на 
уредбата на орган на съдебната власт, който 
да осъществява общото є функциониране при 
зачитане на установените (в т.ч. и с оглед на 
придобития от поколенията опит) гаранции 
за независимост на съдиите, прокурорите и 
следователите.
Разпоредбата, относима за правомощията 
на Общото събрание – чл. 130б, ал. 4 – следва 
да се разгледа във връзка с въведената с § 17 
ЗИД на Конституцията промяна в чл. 130б, 
ал. 1, съгласно която Висшият съдебен съвет 
и Висшият прокурорски съвет осъществя­
ват правомощията си самостоятелно и чрез 
Общо събрание. От чл. 130б, ал. 2 и 3, чиито 
разпоредби са въведени с § 17, се установя­
ват правомощията на двата съвета, които те 
осъществяват самостоятелно. Но нито от тези 
разпоредби, нито от разпоредбата на чл. 130б, 
ал. 4, изр. второ може да се установи кои свои 
правомощия тези два съвета осъществяват 
чрез Общото събрание, защото в ал. 4, изр. 
второ са предвидени правомощия на Общото 
събрание, което създава допълнителна неяс­
нота относно начина на функциониране на 
Общото събрание.
Освен констатираната неяснота относно на­
чина на функциониране на Общото събрание, 
сравнението на правомощията на съдийската и 
на прокурорската колегия на Висшия съдебен 
съвет преди изменението с правомощията на 
Висшия съдебен съвет и на Висшия прокурор­
ски съвет установява различие и в предоставе­
ното на Висшия съдебен съвет правомощие да 
„управлява недвижимите имоти на съдебната 
власт“ – чл. 130б, ал. 2, т. 12, докато Висшият 
прокурорски съвет „участва в управлението 
на недвижимите имоти на съдебната власт, 
съгласувано с Висшия съдебен съвет“.
Възлагането на управлението на предоста­
вените на съдебната власт недвижими имоти 
на Висшия съдебен съвет в качеството му на 
орган, който административно обезпечава 
дейността на съдилищата, излиза извън об­
хвата на определения чрез субекта (съдиите и 
съдилищата) предмет на дейност на Висшия 
съдебен съвет и не е в съответствие с целта на 
създателите на Конституцията – гарантиране 
на независимостта на съдиите, прокурорите 
и следователите. Участието на един орган в 
управлението на недвижимите имоти, осъ­
ществявано от друг орган „след съгласуване“, 
подчинява управлението на недвижимите 
имоти, предоставени на съдебната власт, на 
неясно установени правила и в определена 
степен представлява намеса в институционал­
ната самостоятелност на Висшия прокурорски 
съвет, отделно от факта, че поставя сериозния 
въпрос за формирането на бюджет, необхо­
дим за това управление, по отношение на 
недвижимите имоти, които са предоставени 
на „системата на прокуратурата“.
Установените по този начин правомощия 
на двата съвета във връзка с управлението 
на недвижимите имоти, предоставени на 
съдебната власт, разгледани в контекста на 
посочената по-горе неяснота относно право­
мощието на Общото събрание да „приема ста­
новища по въпроси, свързани с управлението 
на недвижимите имоти на съдебната власт“, 
задълбочават неяснотата на установения с 
конституционните разпоредби начин на управ­
ление на предоставените на съдебната власт 
недвижими имоти, което създава сериозни 
предизвикателства пред нейното ефективно 
осъществяване (за значението на осигурява­
нето на конституционно установен орган с 
държавно имущество – виж mutatis mutandis 
Решение № 14 от 1995 г. по к.д. № 23/1995 г., 
Решение № 4 от 2004 г. по к.д. № 4/2004 г.).
Изложеното относно промените в чл. 130б, 
ал. 4, изр. второ, т. 2, 3 и 4, въведени с § 17 
ЗИД на Конституцията, показва отсъствие на 
ясно очертан конституционноправен статус 
на въвеждан орган в рамките на съдебната 
власт – Общото събрание на Висшия съдебен 
съвет и Висшия прокурорски съвет. Липсва 
предписание за естеството на този орган, както 
и за характера на връзките му с Висшия съ­
дебен съвет и Висшия прокурорски съвет, за 
да бъде осъществено неговото предназначение 
в материята на „общите дела“ на съдебната 
власт. Още повече, че тази конституционна