Държавен вестник, бр. 27, 2014 г., стр. 44

СТР.  44	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  27
масовия случай би се оказало невъзможно, 
тъй като са изтекли сроковете за предявяване 
на исковете, предвидени с новата уредба. 
Накрая, при така очертаната процесуална 
перспектива неминуемо би се стигнало и до 
прилагането на разпоредбата на чл. 649, ал. 6 
ТЗ, като държавните такси по производството 
подлежат на събиране от масата на несъстоя­
телността, която вместо съобразно целите на 
производството по несъстоятелност да бъде 
попълнена и съхранена, за да послужи за 
удовлетворяване на кредиторите, ще се ока­
же разпиляна, за да обслужи предизвестения 
изход от обречените с влизането в сила на 
новия закон съдебни производства.
Казано с други думи, новоприетият режим 
имплицитно съдържа и резултата от водените 
дела, заварени от влизането в сила на § 14, 
ал. 1 ПЗРЗИДТЗ – преобладаващата част 
от висящите производства да приключат с 
прекратяване поради недопустимост на ис­
ковете, с обезсилване на решенията, с които 
претенциите са били уважени от предходните 
инстанции. Това поначало обезсмисля всякак­
во по-нататъшно водене на делото, поради 
което не намирам основание да подкрепя и 
тезата, че оспорената норма създава баланс и 
осигурява равенство на страните и по заваре­
ните искови производства, т.е. не противоречи 
на принципа на правовата държава по чл. 4, 
ал. 1 от Конституцията, на чл. 56 и 121 от 
Конституцията.
Както вече изтъкнах, конституционен 
проблем не би възникнал, ако новата ма­
териалноправна уредба имаше обичайното 
в нормотворческата практика действие за 
в бъдеще и не засягаше висящите съдебни 
производства. Законодателят не е заложил 
точни критерии за преуреждането, проявя­
вайки непоследователност, включително при 
решаването на неизбежния за случая проблем 
за действието на закона по време. 
Не може да се твърди, че е изпълнено 
конституционното изискване за предвидимост 
и сигурност на правното регулиране, когато 
ищецът е предявил иск със съответно на 
действащ материален закон правно основание, 
съдът е приел, че депозираната искова молба 
е редовна според всички правила на ГПК, 
произнесъл се е по същество с уважаване на 
заявената претенция на една или две инстан­
ции и в един последващ момент в условията 
на висящност на правния спор с влизането в 
сила на нов закон дефинитивно се ликвидира 
(изцяло или отчасти) възможността на тази 
страна да потърси (и получи) съдебна защита. 
Макар и да е принципно вярно, че предявя­
ването на някой от исковете, засегнати от 
новата уредба, само по себе си не означава и 
придобиване на лични имуществени права с 
оглед спецификата на потестативните права и 
безусловната необходимост от влязло в сила 
съдебно решение с конститутивен ефект, не 
следва да се пропуска, че страната има зава­
рени процесуални права, възникнали в хода 
на исковото производство, включително и 
конституционно закрепеното право на защита. 
В този аспект също съзирам непоследова­
телност и противоречие в аргументацията на 
мнозинството, което, от една страна, съвсем 
правилно и в синхрон с конституционната 
практика приема, че принципът на правната 
сигурност изисква стабилност на правните 
сделки и предвидимост на правните последи­
ци от различните юридически факти, което 
предполага „още при сключване на сделките 
да са известни на страните предпоставки­
те за обявяването им за нищожни или за 
относително недействителни“, и от друга –  
обосновава извод, че обсъжданият принцип 
не е нарушен в случая. Няма как да бъде 
споделена подобна двойствена позиция, и то 
при стриктното позоваване на цитираните 
мотиви за взетото решение, която може да 
бъде илюстрирана със следния пример: Ако 
кредитор на несъстоятелността е предявил иск 
с правно основание по стария чл. 646, ал. 2, 
т. 1 ТЗ за нищожност на действие или сделка, 
при действието на § 14, ал. 1 ПЗРЗИДТЗ той 
ще може да претендира единствено тяхната 
относителна недействителност според новата 
редакция на чл. 646, ал. 2, т. 1 ТЗ, при съвър­
шено различен фактически състав, предпос­
тавки и ограничения. Така при сключване 
на съответната сделка, респ. при извършване 
на действието, предмет на заявената искова 
претенция, е действал закон, уреждащ пред­
поставките за тяхното обявяване за нищожни, 
от който именно ищецът е почерпил основа­
нието да потърси съдебна защита. След като 
заявеното в исковата молба основание вече не 
съществува, а законът дефинитивно е изклю­
чил всякаква правна възможност за страната 
да докаже основателността на предявения 
иск, за да постигне благоприятен за себе си 
правен резултат по силата на влязло в сила 
съдебно решение, не може да се приеме, че с 
новата регулация е осигурена конституционно 
изискуемата стабилност и предвидимост на 
правното регулиране. 
Оспореният режим на § 14, ал. 1 ПЗРЗИДТЗ 
създава реалната възможност идентични спо­
рове по искове, предявени дори в рамките на 
едно и също производство по несъстоятелност, 
между едни и същи страни, с идентични, но 
невлезли в сила решения по същество, да имат 
диаметрално противоположен краен резултат 
в зависимост от бързината на съдопроиз­
водството по всеки от тях. И в обсъждания 
контекст е неприемливо да се поддържа, че 
не се засягат ничии права и не се нарушава 
Конституцията.