Държавен вестник, бр. 40, 2006 г., стр. 5

Б Р О Й  40
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  5
те съвети по устройство на територията. Али-
неи 2, 3, 4 и 5 на чл. 127 ЗУТ предвиждат опре-
делена процедура по съставяне на общия уст-
ройствен план. Невъзможността той да се об-
жалва по съдебен ред е пречка да се атакува
издадената от министъра заповед за приемане-
то му, без да е спазена тази процедура. Същото
важи и при несъгласуване на общ устройствен
план с общинския съвет (чл. 129, ал. 9 ЗУТ) или
при неспазване изискванията на чл. 136, ал. 2 и
чл. 140 от Конституцията.
Вярно е, че чл. 127, ал. 6 ЗТСУ, която се от-
нася до общите устройствени планове на общи-
ните извън селищните образувания с национал-
но значение, също така изключва съдебното об-
жалване на плана, който се одобрява от общин-
ския съвет. Съществуването на разпоредби, из-
ключващи съдебния контрол—чл. 122, ал. 4 и
чл. 127, ал. 6 ЗУТ, които не са атакувани пред
Конституционния съд, защото съдебният със-
тав на Върховния административен съд е огра-
ничен от приложимия текст по конкретното ад-
министративно дело, не е аргумент в полза на
съществуването на ограничението по чл.127,
ал. 9, а точно обратното: необжалваемостта на
устройствените схеми и общите устройствени
планове задълбочава възможността за тяхната
незаконосъобразност и за злоупотреба с власт.
Възможността, която предвижда чл. 134, ал. 3
ЗУТ за изменение на действащ общ устройствен
план, когато изменението на подробния устройс-
твен план го налага, не може да послужи за за-
щита интересите на засегнатия от подробния
план, защото липсва нормативна процедура за
това, от която той да може да се възползва.
Изключването на съдебното обжалване в
конкретния случай е в противоречие с чл. 17, 56,
чл. 136, ал. 2, чл. 140 и 145 от Конституцията и
не може да се оправдае с необходимостта от за-
щита на други по-висши конституционни цен-
ности. Не би могло да се каже, че отстраняване-
то на едно закононарушение, допуснато от об-
щия устройствен план, ще наруши осигуряване
на ценностите, посочени в чл. 15 от Конституци-
ята, или ще попречи да се създадат условия за
благоприятно развитие на отделните райони на
страната (чл. 20 от Конституцията).
Не трябва да забравяме, че съдебният кон-
трол върху административните актове е кон-
трол за законност на актове и действия на ад-
министративните органи и не накърнява не-
зависимостта на изпълнителната власт, осъ-
ществява се в интерес на държавата и нейни-
те органи и ограничава възможната злоупот-
реба с власт от страна на държавните орга-
ни—явление, срещано и в държави с развита
конституционна демокрация (Решение № 13
от 1993 г. по к.д. № 13/93 и Решение № 21 от
1995 г. по к.д. № 18/95 ).
Конституционни съдии: В. Гоцев
Вл. Славов
СТАНОВИЩЕ
на съдията Ст. Стоянова по к.д. № 1 от 2006 г.
Не споделям част от мотивите на решението.
Според мен заповедта по чл. 127, ал. 9 ЗУТ
не е административен акт, който засяга по сми-
съла на чл. 120, ал. 2 от Конституцията гражда-
ните и юридическите лица.
Съгласно тази конституционна разпоредба
гражданите и юридическите лица имат право
на съдебна защита срещу такива администра-
тивни актове, които ги засягат. При тълкуване-
то є с решение № 21 от 26 октомври 1995 г. по
к.д. № 18 от 1995 г. Конституционният съд е оп-
ределил това “засягане” като необходимо усло-
вие за възникване на процесуален правен инте-
рес от съдебно обжалване.
От уредбата в Закона за устройство на те-
риторията следва, че одобреният общ устройс-
твен план не намира пряко прилагане в ин-
вестиционното проектиране и разрешаване на
строителство (чл. 104, ал. 3). Въз основа на
предвижданията в него не могат да се отчуж-
дават принадлежащи на граждани или на юри-
дически лица недвижими имоти и отнемане-
то им от собствениците не може да се осъщес-
тви в тази градоустройствена фаза. С такъв
план не се създават, отнемат, изменят или ог-
раничават права и за собствениците и носите-
лите на ограничени вещни права не възник-
ват правни последици. За тези лица правни
последици пораждат последващи, подлежащи
на съдебен контрол актове—влезлите в сила
подробни устройствени планове, защото те са
по-пълна, по-подробна и конкретна разработ-
ка по отношение на общите устройствени пла-
нове (чл. 103, ал. 4), в тях е определено конк-
ретното предназначение и начин на устройс-
тво на отделните поземлени имоти (чл. 103,
ал. 3) и въз основа на тях може да се пристъпи
към отчуждаване след определяне и заплаща-
не на обезщетение (чл. 205).
Като имам предвид изложеното, приемам,
че актът по чл. 127, ал. 9 ЗУТ трябва да бъде
последван от друг акт, какъвто е одобреният и
влязъл в сила подробен устройствен план, за да
се пристъпи към реализиране на инвестицион-
ни намерения и за да настъпят правни последи-
ци за съответните лица. С оглед на необходи-
мостта от такъв последващ акт, чиято законо-
съобразност може да бъде проверена от съда,
намирам, че заповедта по оспорената разпоред-
ба не засяга гражданите и юридическите лица,
поради което те нямат процесуален правен ин-
терес от обжалването є. Ето защо тази заповед
не е в обхвата на кръга от актове по чл. 120,
ал. 2 от Конституцията, които подлежат на съ-
дебен контрол, и изричното є изключване от
съдебно обжалване съответства на посочената
разпоредба от основния закон.
Конституционен съдия: Ст. Стоянова
32908