Държавен вестник, бр. 60, 2025 г., стр. 13

БРОЙ  60	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  13   
наказанията по чл. 37 НК, поради което нала­
гането є не може да се подчини на правилата 
за определяне на наказание. В съответствие 
с принципа на законоустановеност на прес­
тъплението и наказанието предвиждане на 
наказания или мерки със санкционен характер 
извън изрично посочените в общата част на 
Наказателния кодекс е недопустимо. 
Мярката „отнемане“ по чл. 343, ал. 5 и 
чл. 343б, ал. 5 НК противоречи на установените 
в чл. 53, ал. 1 НК общи правила. Редакцията 
на двете оспорени разпоредби визира отнемане 
на средството на престъплението („моторното 
превозно средство, послужило за извършване 
на престъплението“), но обект на двете престъ­
пления са обществените отношения, свързани с 
движението по пътищата, които произтичат от 
взаимодействието на човек, моторно превозно 
средство и път, което определя моторното пре­
возно средство като предмет на престъплението. 
Разграничението между средство и предмет на 
престъплението е съществено, защото са под­
чинени на различен режим на отнемане – по 
отношение на предмета отнемането е допустимо 
само при наличие на изрична разпоредба в 
особената част на Наказателния кодекс, а по 
отношение на средството такава разпоредба не 
е необходима, защото то подлежи винаги на 
отнемане. Мярката по чл. 343, ал. 5 и чл. 343б, 
ал. 5 НК допуска отнемане на равностойността 
на средството на престъплението („моторното 
превозно средство, послужило за извършване на 
престъплението“), когато то не е собственост 
на дееца, докато по силата на чл. 53, ал. 1 НК 
на отнемане подлежи средството на престъ­
плението само ако е било и продължава да е 
собственост на дееца, а неговата равностойност 
се отнема, ако то липсва или впоследствие е 
отчуждено, но е било негова собственост.
Мярката по чл. 343, ал. 5 НК противоречи 
на общите правила, установени в чл. 53, ал. 1 
НК, и на още две основания. На първо място, 
престъплението по чл. 343 НК е непредпазли­
во, а отнемането на предмета или средството 
на престъплението с оглед на установеното в 
чл. 53, ал. 1 НК е допустимо само по отношение 
на умишлени престъпления. На второ място, 
чл. 343, ал. 5 НК предоставя възможност на 
съда за преценка дали да приложи тази мярка 
или не в противоречие с общото правило по 
чл. 53, ал. 1 НК, според което отнемането на 
предмета или средството на престъплението 
е императивно.
Посочените противоречия между норми 
на общата и на особената част на Наказа­
телния кодекс, водещи до невъзможност за 
законосъобразно определяне на санкционните 
мерки спрямо извършителите на обсъжданите 
престъпления, се дължат на законодателна 
непрецизност в степен, която нарушава прин­
ципа на законност. Съдът е имал възможност 
да подчертае, че „[з]а законодателя принципът 
на законност намира конкретно проявление в 
изискването създаваните от него правни норми 
да бъдат ясни, недвусмислени и разбираеми. 
Това изискване е особено стриктно по отноше­
ние на разпоредбите, чрез които законодателят 
дефинира едно деяние като престъпление и 
определя за него наказание, защото въведената 
чрез наказателния закон държавна принуда 
има потенциала същностно да засегне кон­
ституционни права и свободи на гражданите“ 
(Решение № 7 от 2025 г. по к.д. № 26/2024 г. и 
цитираната там практика). Не намираме ос­
нование в настоящия случай да се отклоним 
от това разбиране на Съда.
Конкретно проявление на принципа на 
законност относно наказанието е изискването 
за неговата индивидуализация – съобразяване 
на вида и на размера на конкретната наказа­
телна мярка с обективните и субективните 
(индивидуалните, конкретните) особености на 
извършеното деяние. В практиката си Консти­
туционният съд отстоява позицията, че „[н]ака­
зание, което не е съобразено с индивидуалната 
степен на обществената опасност на деянието 
и на дееца, не би следвало да бъде налагано 
в правна система, основана на принципите в 
правовата държава“ (Решение № 4 от 2025 г. по 
к.д. № 29/2024 г.). Поради това и разпоредбата 
на чл. 54, ал. 1 НК изрично изисква съдът да 
определя наказанието в пределите, предвиде­
ни от закона за извършеното престъпление, 
като се ръководи от разпоредбите на общата 
част на кодекса и като взема предвид: степен­
та на обществената опасност на деянието и 
дееца, подбудите за извършване на деянието 
и другите смекчаващи и отегчаващи вината 
обстоятелства. 
При налагане на оспорената мярка „отне­
мане“ по чл. 343, ал. 5 и чл. 343б, ал. 5 НК 
противоречието с това изискване е особено 
съществено, защото тази мярка по естеството 
си е по-скоро наказание. При това положение с 
лишаването на съда от възможност да съобрази 
санкцията с посочените в чл. 54, ал. 1, пр. 2 НК 
обстоятелства поради факта, че отнемането е 
предвидено като абсолютно определена санк­
ция, категорично се изключва приложението 
на принципа за индивидуализация на нака­
занието. Възниква противоречие и с основен 
принцип на наказателното право, заложен в 
чл. 35, ал. 3 НК, че „наказанието е съответно 
на престъплението“, защото без индивидуа­
лизация на наказателната мярка с оглед на 
характеристиките на деянието и на дееца този 
принцип не би могъл да бъде спазен, а той е 
проявление на принципа на законност. Това е 
още едно доказателство за невъзможността по 
тълкувателен път да бъдат преодолени недос­
татъците на оспорените разпоредби.
Изложеното според нас обосновава про­
тиворечие на разпоредбите на чл. 343, ал. 5 и 
чл. 343б, ал. 5 НК с принципа на правовата 
държава (чл. 4, ал. 1 от Конституцията). В 
практиката на Съда разбирането за право­
вата държава във формален и материален 
смисъл я определя като „…държава на прав­
ната сигурност и на справедливостта…“, което 
изисква „…и от законодателя спазване както