Държавен вестник, бр. 78, 2022 г., стр. 14

СТР.  14	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  78
страна самата съдебна власт принадлежи на 
съда, прокуратурата и следствието, като пра-
вораздаването се осъществява от съдилищата, 
а Висшият съдебен съвет и Инспекторатът 
към него са съответно органи за управление 
и надзор на тази власт и всички те формират 
съдебната система.
Всеки държавен орган, създаден на основа-
та на Конституцията, осъществява определена 
функция, в този смисъл той е необходим и 
незаменим. Взаимодействието между държав-
ните органи при упражняване на държавната 
власт е така силно обвързано, че нарушения 
във функционирането на един от тях се отра-
зяват повече или по-малко на цялата държавна 
система. Поради това в съизмерима степен е 
недопустимо както автоматично прекратяване 
на даден орган при липса на нов, което влече 
след себе си прекъсване на изпълнението на 
определени функции, така и продължаване 
на дейността му извън предвидения срок 
без всякакви правни изисквания за това. И 
двете са вредни и затова нежелани, тъй като 
не дават възможност за пълноценно дейст-
вие на държавата и поддържане на правния 
ред, както и за контрол, който да коригира 
отклонения от конституционно зададения 
модел на управление.
Всяко решение, застъпващо полярни по-
зиции – за продължаване на изпълнението 
на властнически функции извън мандата без 
определени условия или за автоматично пре-
кратяване на изпълнението на тези функции 
с изтичане на мандата, подценява важността 
на конкуренцията между двата принципа: за 
непрекъснатост на държавната дейност и за 
мандатност на овластените лица. От една 
страна, принципът за непрекъснатост на 
държавната дейност, на различните функции 
и органи, в които се изразява, макар да не 
е формулиран изрично в Конституцията, 
имплицитно е заложен в нея и това вече е 
изтъкнато от Конституционния съд. От друга 
страна, мандатността е задължителна черта 
на демократичното управление, а изпълне-
нието на Конституцията от всички органи, 
включително от Народното събрание, е част 
от изискването за законност.
Законността не е достатъчна за същест-
вуване на правова държава, но без нея няма 
правова държава. Няма как правни актове и 
действия на държавни органи, в това число 
на Народното събрание, които противоречат 
на Конституцията, да не нарушават нейното 
върховенство. Това налага да се постигне, ако 
не баланс между двата принципа, какъвто едва 
ли е възможен поради тяхното естество, то 
съчетаването им с оглед както на защитата 
на Конституцията, така и на недопускане на 
тежки сътресения в дейността на държавата. 
Характерно, особено за основните правни 
принципи за разлика от правилата, е, че един 
принцип може да взема превес над друг, но не 
да го изключва и пренебрегва. В конкретния 
случай решението на съда налага принципа 
на непрекъснатост на дейността на държав-
ните органи изцяло за сметка на зачитане 
на техните мандати. Осигуряването на въз-
можност за функциониране на Инспектората 
към Висшия съдебен съвет не следва да се 
прави чрез придаване на конституционна съ-
образност на едно фактическо положение по 
пътя на тълкуването, а чрез логиката, която 
би следвал конституционният законодател, 
изправен пред необходимост от продължаване 
на дейността на държавен орган, в случая на 
Инспектората, извън срока, определен изрично 
в Конституцията.
В Конституцията е предвидено недвусмис-
лено, че мандатът на главния инспектор е 
пет години, а на инспекторите към Висшия 
съдебен съвет – четири. Органът, който раз-
полага с правомощието за избирането им, 
т.е. има право, но и задължение, е Народното 
събрание. Залагането на конституционен срок 
за продължителността на мандата, на тези 
органи, а и на редица други, е условие за 
очаквано правомерно и демократично функ-
циониране на държавната власт. Липсата на 
коригиращи и компенсаторни механизми, като 
предвиждане при какви условия инспекторите 
биха могли да продължат изпълнението на 
правомощията си или кой да изпълнява тези 
правомощия след изтичане на мандата, е ин-
дикация, че конституционният законодател 
едва ли е допускал, че на това най-висше ин-
ституционално ниво Конституцията няма да 
се прилага поради бездействие на Народното 
събрание. Фактите напоследък обаче сочат за 
такава тенденция. Проблемът се задълбочава 
от това, че в редица случаи отговорността, 
ако въобще такава се реализира, е само поли-
тическа, но не и юридическа. Просрочването 
на мандатите на конституционно установени 
органи от страна на отговорните за тяхното 
избиране става проблем на политическата 
система, особено когато тя претендира да 
е демократична. Неговото решаване трябва 
да се търси и чрез наличните юридически 
средства, а функционирането на държавните 
органи без прекъсване не бива да се постига с 
цената на пренебрегване на конституционната 
роля на мандатността. В противен случай 
рискът от преминаване към недемократично 
управление е реален. Наред с това той създава 
тълкувателен прецедент, който може да се 
използва в други подобни случаи.
Няма как неизпълнението на конституци-
онното изискване за продължителността на 
мандата да се обоснове с принципа на право-
вата държава, пренебрегвайки изискването за 
законност. Конституционният съд поддържа,