Държавен вестник, бр. 76, 2003 г., стр. 72

С Т Р .  72
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  76
орган в рамките на неговата компетентност,
както и не е налице правен интерес в лицето на
жалбоподателя, за да го обжалва. Последното
основание за недопустимост на жалбата е ней-
ното просрочие, а именно пропускането на 14-
дневния срок за това, определен в чл. 13, ал. 2
ЗВАС, понеже по характера си този акт е инди-
видуален административен акт.
Доводите за неоснователност на тази страна
по спора, конкретно по отношение на чл. 22,
ал. 5 НРД за 2003 г., са, че след като този акт
поставя определени изисквания спрямо физи-
ческите лица, а именно тези по ал. 1, за да мо-
гат да изпълняват медицинска дейност, такива
са поставени и спрямо юридическите лица,
които са наети за подпомагане в медицинската
дейност и трябва да отговарят на всички изиск-
вания по ЗЛЗ, за да могат да я извършват и да
бъдат наемани с тази цел. Те са подчинени на
регистрационен или разрешителен режим, по-
ради което само и единствено лечебно заведе-
ние по смисъла на този закон може да бъде наето
като юридическо лице от изпълнителите на
медицинска помощ с цел те да бъдат подпомог-
нати в своята дейност. Тази разпоредба на чл. 22,
ал. 5 НРД за 2003 г. следва да бъде тълкувана
във връзка с цялата действаща нормативна уред-
ба. По възражението срещу разпоредбата на
чл. 22, ал. 5 НРД за 2003 г. следва да се вземе
предвид, че договорите за оказване на меди-
цинска помощ, сключвани между РЗОК и из-
пълнителите на медицинска помощ, не са ад-
министративни актове и съответно нямат така-
ва характеристика. Те се сключват и за тях ва-
жат правилата за сключване на гражданско-
правни сделки, като директорът на РЗОК е ог-
раничен при формиране на волята си, понеже
не може да откаже да сключи такъв договор,
при положение че предложението от изпълни-
теля на медицинска помощ отговаря на изиск-
ванията на закона и на НРД, включително и
когато здравната карта е запълнена. След като
е налице и договорна свобода, понеже такъв
договор може и да не се сключи, не може да се
приеме, че страна по него следва да бъде обвър-
зана със срок, който е регламентиран в друг
нормативен акт, още повече че този акт регули-
ра административни правоотношения. Според
тази страна по спора жалбоподателят смесва
изискванията за необходимата специалност,
която различните изпълнители на медицинска
помощ трябва да притежават, за да извършват
лечебна дейност. За общопрактикуващите ле-
кари е необходимо да имат специалност “Обща
медицина”, а за изпълнителите на специализи-
рана извънболнична медицинска помощ се изис-
ква придобита специалност в даден отрасъл на
медицинската дейност. Цитираната правна въз-
можност в § 6 ЗЛЗ се отнася до общопрактику-
ващите лекари, които искат да започнат ведна-
га дейност и в 10-годишен срок трябва да при-
добият тази обща специалност. Обратното,
което е застъпено в жалбата, е недопустимо.
При лекарите, осъществяващи специализира-
на извънболнична медицинска помощ, е абсо-
лютно задължително и необходимо условие за
осъществяване на лечебна дейност като специ-
алист “Детски болести” да имат вече придоби-
та такава по реда на Наредба № 31 от
28.VII.2001 г. за следдипломно обучение в сис-
темата на здравеопазването. Наведеният аргу-
мент за незаконосъобразност на разпоредбата
на чл. 119, ал. 3, т. 11 НРД за 2003 г., изтълкува-
на като задължение специалист “Детски болес-
ти” да придобие специалност “Обща медици-
на” при отлагане на това задължение в течение
на 10 години, не отговаря на действителното
положение. Принцип е, че общопрактикуващи-
те лекари трябва да съдействат със специалис-
тите и това е така поради засилената защита на
децата. По повод оспореното изискване, въве-
дено с разпоредбата на чл. 121, ал. 2 НРД за
2003 г., то също е законосъобразно и това е така,
понеже разпоредбата на чл. 28 ЗНЗ императив-
но е определила, че спешна медицинска по-
мощ се оказва на всички лица независимо от
тяхното гражданство. Задължение за това имат
както изпълнителите на медицинска помощ,
така и лицата с медицинска квалификация,
независимо че може и да не практикуват. От-
носно определената според жалбоподателя нор-
мативна възможност за някои категории лица,
визирани в чл. 126, ал. 4 и 5 НРД за 2003 г., и
по-конкретно родителите на малки деца от 0
до 6-годишна възраст, както и бременните
жени, да получават медицинско направление
за консултация или за провеждане на съвмес-
тно лечение, това не е в противоречие със ЗЗО,
още повече с цялостната правна уредба на за-
силена защита на същите, чиято основа е зало-
жена в Конституцията на Република България.
Ответната страна по жалбата—Съюзът на
стоматолозите в България, чрез процесуалните
си представители адв. Димитър Димитров и адв.
Кирил Палазов, оспорва същата, като излага
становище за нейната недопустимост поради
липсата на годен обект за обжалване по този
ред, а именно нормативен административен акт,
понеже НРД за 2003 г., съответно неговите раз-
поредби, няма нормативен и административен
характер. По отношение на законосъобразно-
стта му не е предвиден съдебен контрол както
по реда на Закона за административното про-
изводство (ЗАП), така и по реда на Закона за
Върховния административен съд (ЗВАС). Тази
страна по спора също излага и доводи за неос-
нователност на жалбата поради липса на по-
сочване на конкретно съществуващо проти-
воречие, както и поради действително липсва-
що такова. Според нея например не е ясно на
какво противоречи разпоредбата на чл. 119,
ал. 3, т. 11 от договора, понеже изискването за
специалност е заварило немалка част от прак-
тикуващите лекари без придобита такава и на