Държавен вестник, бр. 61, 2014 г., стр. 74

СТР.  74	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  61
жаването на физическите лица, собственици на 
отпадъци от черни и цветни метали (ОЧЦМ), 
да ги предават само безвъзмездно и само на 
площадки, организирани от кмета на община­
та, нарушава конституционно установения от 
чл. 17, ал. 1, 3 и 5 от Основния закон режим 
на собствеността. Лишавайки ги от възмож­
ността да реализират пазарната стойност на 
металите, на практика нормата постановява 
„принудително отчуждаване на собственост“ 
без неотложна държавна или общинска нужда 
и без обезщетяване. Наред с това нарушава и 
чл. 19, ал. 2 от Конституцията, принудително 
отстранявайки от пазара на ОЧЦМ всички 
юридически лица с изключение на общините, 
за които създава конституционно недопустимо 
привилегировано положение; установява и 
безвъзмездност на получаваните отпадъци, с 
които впоследствие могат да се разпореждат 
и възмездно. Най-сетне липсата на иконо­
мически стимул за предаването на ОЧЦМ 
щяло да доведе до масовото им изхвърляне 
на нерегламентирани места и замърсяване 
на околната среда в противоречие с чл. 55 
от Конституцията.
4. Вносителите поддържат, че чл. 19, ал. 3, 
т. 11 от закона създава неравнопоставеност 
между органите на местно самоуправление, 
както и между самите общини, нарушавайки 
правото на гражданите на малките общини 
да изпълняват задълженията си по ЗУО на 
територията на своята община и принуж­
давайки ги да правят транспортни разходи 
за предаване на отпадъците си до големите 
общини. Същевременно гражданите на по­
следните ще следва да заплащат по-големи 
местни такси за отпадъци, а гражданите на 
малките – увеличени разходи за депониране. 
Критерият брой на населението според вно­
сителите на искането също е неясен, защото 
не отчита адекватно количеството на обра­
зуваните масово разпространени отпадъци.
Смятат, че чл. 19, ал. 5 ЗУО създава нерав­
нопоставеност между гражданите на големи­
те общини, които в последна сметка следва 
да заплащат предвидената в разпоредбата 
санкция, която при това е завишена. Освен 
това за едно и също нарушение се налагат 
две санкции, тъй като кметът на общината 
отговаря и по чл. 151, ал. 2, т. 14 от закона.
Член 19, ал. 3, т. 7 ЗУО според тях противо­
речи на прогласената в чл. 14, ал. 1 от закона 
отговорност на производителя на продукти, 
от които се образуват отпадъци, като него­
вите задължения се прехвърлят като разход 
за гражданите на общината в нарушение на 
принципа „комуто ползите, нему и неблаго­
приятните последици“. 
И трите оспорени текста на чл. 19 ЗУО 
вносителите на искането смятат за проти­
воречащи на чл. 4, ал. 1 от Конституцията.
За противоречащи на същата норма при­
емат и:
– чл. 82, ал. 9 ЗУО относно думата „усло­
вията“. Твърдят, че става въпрос за основни 
първични обществени отношения, които 
следва да се регулират със закон. Предос­
тавянето на регулацията на Министерския 
съвет нарушава принципа на разделение на 
властите и противоречи на чл. 4, ал. 1 и чл. 8 
от Конституцията;
– чл. 88, ал. 2, т. 4 и чл. 90, ал. 6 ЗУО. 
Намират, че това прекратително основание е 
необжалваемо като непосочено в чл. 93 ЗУО, с 
което се нарушава конституционното право на 
защита; че чрез използването на недопустима 
за демократичното право юридическа формула 
прикрива прекратителен режим, нарушаващ 
равнопоставеността на правните субекти; че 
въвежда неоправдано и неоснователно ад­
министративно регулиране; че недопустимо 
маргинализира придобити права; че отказът 
абсурдно се „премира“ с възможност за ново 
кандидатстване;
– чл. 91, ал. 1, т. 1 ЗУО. Сочат, че разпо­
редбата е противоконституционна поради 
неясноти и противоречивост на регламента­
цията, защото основанията за отнемане на 
разрешението не са ясно и точно разграничени;
– чл. 91, ал. 1, т. 2 и ал. 2, т. 3 ЗУО. Твър­
дят, че хипотезите на тези две разпоредби 
за отнемане на разрешението съвпадат с 
хипотезите на чл. 82, ал. 3, т. 2 и 3 ЗУО за 
отнемане на банковата гаранция, но са с раз­
лични последици – докато при първите две 
разпоредби гаранцията следва да се отнеме 
изцяло, при вторите две се отнема частично, 
с което се нарушава принципът на правовата 
държава за хомогенност, единство и вътрешна 
непротиворечивост на правното регулиране.
5. В искането се поддържа, че задълже­
нията на ползвателите на търговски обекти, 
производствени, стопански и администра­
тивни сгради са в колизия със задълженията 
на кмета на общината по чл. 19, ал. 3, т. 6, 9 
и 10 от закона, както и че тези задължения 
трябва да се отнасят и за производителите на 
отпадъци в населени места под 5000 жители. 
Затова намират разпоредбите на чл. 33, ал. 3, 
както и на ал. 4 относно думите „в населени­
те места по ал. 1“ ЗУО за противоречащи на 
чл. 4, ал. 1 и чл. 19 от Конституцията. 
На същите конституционни текстове вно­
сителите смятат, че противоречат чл. 38, 
ал. 4 и свързаните с него чл. 75, ал. 2, т. 3 и 
чл. 145, ал. 1, т. 11 ЗУО. Според чл. 38, ал. 4 
ЗУО разплащанията по сделки с ОЧЦМ се 
извършват по безкасов път в противоречие 
с чл. 3, ал. 1, т. 1 от Закона за ограничаване 
на плащанията в брой (обн., ДВ, бр. 16 от 22 
февруари 2011 г.; изм., бр. 109 от 20 декември 
2013 г.; ЗОПБ), без при това първият закон да 
е специален, защото такъв е вторият. Изиск­