Държавен вестник, бр. 94, 2016 г., стр. 66

СТР.  66	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  94
условие правото на живот по чл. 28 КРБ, 
което съгласно чл. 1 ЗЛС придобива всяко 
лице от момента на раждането си. Счита, че 
се заличава разликата между „живо роден“, 
т.е. жизнеспособен по оборимата презумпция 
на чл. 2, ал. 2 ЗН и жизнеспособен. Излага 
съображения за несъответствие с целта на 
закона по чл. 2 от Закона за здравето и чл. 6, 
ал. 1 от Закона за лечебните заведения, като 
отнема качеството на майки на родилките, 
чийто плод не отговаря на посочените кри-
терии, респ. качеството на човешки съще-
ства на децата, родени с тегло между 600 и 
800 грама и между 22-ра и 26-а г.с., които 
не са преживели повече от три денонощия 
след 11.08.2014 г. (датата на влизане в сила 
на Наредба № 12 от 21.07.2014 г.).
По реда на чл. 189, ал. 2 АПК в съдебно 
заседание на 22.02.2016 г. е допуснато присъе-
диняване към оспорването на Татяна Иванова 
Бърч, която представя доказателства за про-
ведено лечение в УМБАЛ – Стара Загора, в 
периода 3.02. – 5.02.2016 г. с диагноза „аборт“ 
в 24-та г.с. на плод с тегло 750 грама. Под-
държа, че поради завишените изисквания на 
оспорената наредба е лишена от възможност 
да погребе своето дете, с което обосновава 
наличието на личен, пряк и непосредствен 
интерес от присъединяване към оспорването.
Ответникът – министърът на здравеопазва-
нето, оспорва жалбата чрез юрк. Бранковска по 
съображения за спазване на всички законови 
изисквания при приемането є.
Представителят на Върховната админис­
тративна прокуратура дава заключение за 
неоснователност на жалбата по съображения, 
че се касае за въвеждане на медицински 
стандарти, чието неспазване може да доведе 
до ангажиране на юридическа отговорност 
спрямо лечебното заведение или лекаря, но 
не и да препятства правата на субектите.
Върховният административен съд, състав 
на трето отделение, намира, че жалбата е 
процесуално допустима. Предмет на оспор-
ване е конкретна разпоредба от подзаконов 
нормативен акт, а съгласно чл. 186, ал. 1 АПК 
право да оспорват подзаконов нормативен акт 
имат гражданите, организациите и органите, 
чиито права, свободи или законни интереси 
са засегнати или могат да бъдат засегнати от 
него или за които той поражда задължения. 
С оглед регистрираните предмет на дейност и 
цел на създаване на фондацията жалбоподател 
следва да се приеме, че за същата е налице 
правен интерес от оспорване по смисъла на 
Тълкувателно решение № 2 от 2010 г. на ОСК 
на ВАС. Приложените към жалбата на Татяна 
Иванова Бърч доказателства обуславят нали-
чието на пряк, личен и непосредствен интерес 
от оспорване. С оглед разпоредбата на чл. 187, 
ал. 1 АПК оспорването на подзаконовите 
нормативни актове може да бъде извършено 
без ограничение във времето, следователно 
оспорването е допустимо.
Разгледана по същество, жалбата е осно-
вателна по следните съображения:
Съгласно чл. 196 във връзка с чл. 168, ал. 1 
и чл. 146 АПК съдът проверява законосъобраз-
ността на оспорения административен акт, 
като прецени дали е издаден от компетентен 
орган и при спазване на установената форма, 
спазени ли са процесуалните и материално-
правните разпоредби по издаването му и съоб­
разен ли е с целта на закона. Нормативният 
акт е издаден по законова делегация на чл. 6, 
ал. 1 от Закона за лечебните заведения от 
компетентния министър на здравеопазването.
Оспорената разпоредба на § 1, т. 17 от ДР 
на Наредба № 19 от 2014 г. урежда обяснение 
на термина „потенциална жизнеспособност“ 
чрез количествени показатели за тегло на 
плода и гестационна седмица от бременността 
съобразно чл. 32, ал. 2, т. 3 от Указ № 833 от 
24.04.1974 г. за прилагане на ЗНА. Същият 
термин е от изключително значение, доколкото 
свързва разпоредбата с нормите, определящи 
правосубектността на физическите лица. Съ-
гласно чл. 1 от Закона за лицата и семейството 
(ЗЛС) всяко лице от момента на раждането си 
придобива способността да бъде носител на 
права и задължения, придобива правосубект-
ност. Разпоредбата на чл. 2, ал. 2 ЗН въвежда 
оборимата презумпция, че роденият жив се 
смята за жизнеспособен, което е от значение 
за наследяването, т.е. отново с правосубект-
ността, с възможността да се придобиват права 
и задължения. Логично и съответстващо на 
природните процеси, нормативните актове, 
които определят правосубектността, я свързват 
с понятията „раждане“ и „роден жив“, но тези 
понятия имат своето медицинско измерение 
и логично се определят от медицинския стан-
дарт „Акушерство и гинекология“, регулиращ 
обхвата, рамката, показателите на медицин-
ската помощ, но винаги с цел качественото 
є предоставяне с оглед защита интересите 
и правата на пациентите (чл. 2 от Закона за 
здравето и чл. 6, ал. 1 ЗЛЗ).
Лаически посочено, раждането е сложен 
процес, за което свидетелстват определения-
та за „нормално раждане“ и „патологично 
раждане“ в Наредба № 19 от 2014 г. От меди-
цинска гледна точка „раждане“ е цялостната 
експулсия или екстракция на плод, който е 
потенциално жизнеспособен по критериите на 
т. 17 (т. 22 от наредбата). „Аборт“ е загуба или 
прекъсване на бременност, преди плодът да е 
станал потенциално жизнеспособен отново по 
критериите на т. 17 (т. 1 от наредбата). Видно 
от текстовете на Наредба № 19 от 2014 г. (т. 1 и 
22 от ДР) оспореното понятие за „потенциална 
жизнеспособност“ е определящо за понятията 
„аборт“ и „раждане“, а те от своя страна – за 
това, дали индивидът е роден жив, или не, т.е. 
дали е правосубектен, или не. Съгласно чл. 45, 
ал. 3 ЗГР преценката дали детето е родено