Държавен вестник, бр. 112, 2004 г., стр. 19

Б Р О Й  112
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  19
ализиране на конституционно установената за
тях компетентност по чл. 127, т. 1 и чл. 128, изр.
второ не могат да извършват доказване съоб-
разно сложилото се у тях вътрешно убеждение
и в условията на процесуална самостоятелност”.
По-нататък в искането се посочва, че чрез пос-
ледващи промени в тези текстове “се създава
компетентност за участие в разпита и на съдии
от най-близкия, еднакъв по степен първоинс-
танционен съд” и че “когато съдът в досъдебно
производство осъществява разпит на обвиняе-
мия и свидетеля, то правораздавателният ор-
ган извършва действия по и във връзка с прив-
личане към отговорност на извършилите прес-
тъпления лица извън съдебното производство”.
Противоконституционността се обосновава в
искането с нарушаване независимостта на про-
курора и следователя (чл. 117, ал. 2 от Консти-
туцията) и с извършване от съдията на дейст-
вия, които са в изключителната компетентност
на прокурора (чл. 119, ал. 1 и чл. 127, т. 1 от
Конституцията) или следователя (чл. 128, изр.
второ от Конституцията). Твърди се също, че
посочените разпоредби противоречат и на
чл. 122 от Конституцията, без обаче това твър-
дение да се мотивира отделно.
Относно установената съгласно чл. 277, ал. 1
и чл. 279, ал. 1 НПК възможност в съдебно засе-
дание да се четат само онези протоколи от разпи-
ти, които са проведени пред съдия, се твърди, че
те придобиват предустановена сила за разлика от
други писмени доказателствени средства, а за
предвидената в чл. 279, ал. 3 НПК възможност
дадените от свидетел пред орган на досъдебното
производство показания да бъдат прочетени в
съдебно заседание само със съгласието на всички
страни—че тяхната валидност се поставя под ус-
ловие—в зависимост от конкретното процесуал-
но поведение на страните. Тъй като според иска-
нето по този начин се “ограничава вътрешното
убеждение на държавния процесуален орган и
неговата вътрешна независимост”, се твърди, че
визираните разпоредби от НПК противоречат на
чл. 117, ал. 2 от Конституцията.
2. Съдът счита, че искането в тази му част е
неоснователно.
Разпитът е един от най-често използваните
способи за събиране и проверка на доказателс-
тва, предвидени в чл. 116 НПК. Без съмнение е,
че неговата организация и редът за провеждане-
то му, регламентирани в закона, както и практи-
ческото му осъществяване в рамките на наказа-
телното производство, са своеобразна мярка за
демократичен и справедлив наказателен процес.
Провеждането на разпит на обвиняем или
свидетел пред съдия на досъдебното производст-
во не ограничава процесуалната самостоятелност
на прокурора или следователя, не засяга тяхната
независимост и не нарушава принципа на вът-
решното убеждение. Това е така, защото подобен
разпит може да се проведе само по тяхна иници-
атива (чл. 210, ал. 3 НПК) или чрез тях да бъде
поискан разпит на свидетел от обвиняемия или
неговия защитник (чл. 210а, ал. 4 НПК). Докол-
кото разпитът е по време на досъдебното произ-
водство, то органът, който го провежда, безспор-
но е прокурорът или следователят, а не съдията.
Те са, които определят дали, кога и как да проте-
че този разпит, какви да са въпросите и в каква
последователност те да бъдат зададени, дали това
ще е първоначален или последващ разпит и т. н.
Разпитът е “пред”, а не “от” съдия. Съгласно
изричните разпоредби на чл. 210, ал. 3, изр.
последно и чл. 210а, ал. 1, изр. последно НПК
“в този случай следственото дело не се предос-
тавя на съдията”, което означава че той не само
не води и контролира разпита в неговата съ-
държателна част, но и дори да би искал, не би
могъл да стори това. Контролът, който съдията
в този случай упражнява, е само по отношение
законосъобразното провеждане на разпита и
прилагането на съответните разпоредби на
НПК. Съдията не е оправомощен и не би могъл
да извършва действия “по и във връзка с прив-
личане към отговорност на извършилите прес-
тъпления лица”, защото това е дейност, осъ-
ществявана единствено от прокурора чрез вна-
сянето в съда на обвинителен акт. В този сми-
съл чрез визираните разпоредби в НПК не се
засяга конституционно установеното правомо-
щие на прокурора по чл. 127, т. 1 или на следо-
вателя по чл. 128, изр. второ от Конституцията,
нито пък се нарушава принципът, визиран в
чл. 119, ал. 1 от основния закон, за осъществя-
ване на правораздаването от съдилищата.
При проверката относно конституционосъ-
образността на разглежданите разпоредби от
НПК съдът преценява и доколко законовата
регламентация на разпита пред съдия държи
сметка за необходимия баланс между правата
на личността и обществените интереси. В съот-
ветствие с конституционно прогласените цен-
ности именно такъв баланс до известна степен
е постигнат със сега действащите разпоредби в
НПК относно тази материя. Пълната забрана
за четене в съдебно заседание на протоколи от
разпити на предварителната фаза от процеса е
крайност, обезмисляща труда на органите на
досъдебното производство, и в редица случаи
прави невъзможно доказването на определени,
важни за изхода на делото факти и обстоятел-
ства. Възможността да се четат в съдебно засе-
дание всички протоколи от разпити е другата
крайност, която до голяма степен предопреде-
ля изхода на основната—съдебната фаза, от
предварителното производство, поставя го в
известен смисъл над нея и по този начин не-
обосновано широко обвързва съда с резултати-
те на непубличното досъдебно производство.
Съдът не споделя и твърдението в искане-
то, че протоколите от разпити на досъдебното
производство имат предустановена сила в срав-
нение с други писмени доказателствени сред-
ства и в частност по отношение протоколите
от оглед, освидетелстване или за претърсване
и изземване.