Държавен вестник, бр. 18, 2015 г., стр. 13

БРОЙ  18	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  13  
2.10.1. Демографската криза.
За високорисковия, трудно обратим ха­
рактер на приближаващата криза, българ­
ските експерти сигнализираха още в самото 
начало на 21 век. Напоследък българският 
демографски феномен привлича вниманието 
и на международните организации (ООН, СБ 
и др.). Най-опасните белези на кризата са:
· драстичното намаляване на населението 
на страната: от 8,8 милиона през 1990 г. 
на 7,35 милиона през 2011 г.; този спад 
е безпрецедентен, като се има предвид, 
че в предходния исторически период 
(1950–1989 г.) населението на страната е 
нараснало двойно;
· рекордните темпове на застаряване на 
населението – тук спадът е най-висок в 
света, а по дял на възрастното население 
България е на трето място в ЕС;
· крайно ниски устойчиви равнища на 
раждаемост.
Тези тенденции, взети в тяхната съвкуп­
ност, очертават един застрашителен сценарий, 
чийто пик се очаква да настъпи след 35 – 38 
години (виж доклад на СБ от 2013 г., стр. 
14 – 15). Но първите негативни последици за 
системата на висшето образование се чувст­
ват още сега:
· рязко намален приток на кандидат-сту­
денти, в т. ч. за перспективни и търсени 
специалности (тенденцията в част от вис­
шите училища да остават незаети места 
за прием най-вероятно ще се запази през 
следващите години);
· увеличаване броя на отпадащите учени­
ци (най-вече от ромската общност), на 
прекъсващите и незавършващи студенти;
· ограничаване на възможностите за пос­
тъпване на работа поради заети места 
от възрастното население;
· растяща младежка емиграция и т.н.
На тези негативни тенденции държавните 
институции реагираха с пасивни политики 
от общ характер: констатации в документи, 
приемане на стратегии и др. Ако България 
иска да избегне най-лошия сценарий, трябва 
спешно да се премине от конвенционален към 
рисков/кризисен мениджмънт на демограф-
ските процеси.
2.10.2. Диспропорциите на пазара на труда.
В периода на финансово-икономическата 
криза конфигурацията и структурата на пазара 
на труда в България се промениха в крайно 
неблагоприятна посока.
От една страна, наблюдава се застраши­
телно по размери свиване на търсенето на 
работна сила поради резкия спад на деловата 
активност – главно в реалния сектор. Съще­
временно повечето малки и средни предпри­
ятия (МСП), които доминират в българската 
икономика, не са с високотехнологичен про­
фил и не търсят активно млади специалисти 
с академично образование.
От друга страна, появиха се трайни въ­
трешни диспропорции в националния и ре­
гионалните пазари на труда. Безработицата 
от циклична се превърна в устойчиво струк-
турно явление, чието преодоляване изисква 
специални усилия и достатъчно технологично 
време за промени. По-конкретно:
· младежката безработица се очертава 
като най-острия проблем, защото намали 
перспективите за успешен старт в про­
фесионалната кариера на завършващите 
студенти и випускниците от професио­
налните училища; проблемът не е само 
в обезпокоителното количествено нама­
ляване на младите българи, намиращи 
работа в родината, а и в ширещата се 
демотивация сред младото поколение за 
заетост за важни сфери от икономиката 
на страната;
· вторичният трудов пазар не е и не може 
да бъде заместител на първичния;
· третичният трудов пазар – в т.нар. не­
формална икономика, привлича немалко 
млади хора, част от тях още от студентска­
та скамейка; но заетостта в този сегмент 
създава нестандартна трудова култура и 
мотивация за реализация, базирана на 
отклонения от правните норми и соци­
алните стандарти, характерни за Европа 
и социалните държави.
Всичко това показва, че проблемът за 
разминаването между подготвяните кадри в 
системата на висшето образование и търсенето 
на работна сила не е едностранен. Значителен 
дял от работните места в кризисния български 
трудов пазар са предимно с ниско качество 
и силно подценено заплащане.
2.10.3. Обезценяването на труда и хронич-
ните финансови дефицити.
В продължение на две десетилетия в Бъл­
гария се наложи доктрината за изкуствено/
централизирано поддържане на ниско равнище 
на заплатите – като предпоставка за финансо­
ва стабилност в условията на Валутен борд и 
като фактор за привличане на чуждестранни 
инвестиции. Потенциалът, заложен в тази 
концепция, вече се изчерпи. Нейното запаз­
ване като крайъгълен камък на българската 
политика по доходите и публичните финанси 
оказва контрапродуктивно въздействие:
· хроничното недофинансиране на висшето 
образование и науката – за България тази 
политика се превърна в идеологема, в 
стереотип при оценките и формирането 
на отношението на управляващите дър­
жавни органи към този сектор;
· ниското заплащане демотивира младите 
специалисти, защото автоматично ги 
превръща в работещи бедни, със силно 
стеснени перспективи за израстване в 
служебната и подоходната йерархия;