Държавен вестник, бр. 1, 2011 г., стр. 21

БРОЙ  1	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  21  
МОТИВИ
за връщане за ново обсъждане в Народното 
събрание на Изборен кодекс, приет от Народ-
ното събрание на 22 декември 2010 г.
Уважаеми дами и господа народни пред-
ставители,
Кодификацията на изборното законодател-
ство и установяването на общи принципи и 
правила за провеждането на избори за органи 
на държавната власт, местното самоуправление 
и Европейски парламент, както и  въвеждането 
на норми, които да отчитат особеностите на 
различните видове избори, е голямо предизви-
кателство за всеки парламент. Като отчитам 
това, аз винаги съм отстоявал виждането, че 
промените в избирателната система трябва 
да бъдат част от една цялостна реформа на 
политическия модел. 
Безспорно изборното законодателство е об-
ласт, в която се срещат различни политически 
интереси и поради това дебатите по приемането 
на едни или други нормативни решения са 
особено ожесточени. Според мен създаването 
на Изборен кодекс трябва да се основава на 
разумен политически компромис и съгласие. 
В противен случай приетата уредба е обречена 
на нестабилност, доколкото всяко следващо 
мнозинство ще я прекроява, водено от своите 
партийни интереси. Очевидно вносителите на 
проекта за Изборен кодекс не споделят това 
разбиране, доколкото в мотивите към него 
признават, че той в крайна сметка е израбо-
тен в синхрон с политическите виждания на 
политическа партия ГЕРБ. 
Приетият на 22 декември 2010 г. от 41-ото 
Народно събрание Изборен кодекс за съжа-
ление не се основава в необходимата степен 
на добрите законодателни решения и опита 
по прилагането им в областта на изборното 
законодателство, натрупани досега. Той съдър-
жа множество правни недостатъци, а някои 
негови норми са откровено отстъпление от 
постигнатото в последните 20 години, както и 
от демократичните стандарти за провеждане 
на избори, установени в Европа.
Намирам за основна слабост в приетия 
Изборен кодекс системно прокарваната в ре-
дица текстове тенденция за ограничаване на 
активното и пасивното избирателно право на 
българските граждани. Уредбата на активното 
избирателно право при избора на членове на 
Европейския парламент от Република Бълга-
рия и при избори на общински съветници и 
кметове е проблематична от конституционно-
правна гледна точка. Въвежда се изискване 
за уседналост – при избори за евродепутати 
гласоподавателите следва да са живели най-
малко през последните три месеца в Република 
България или в друга държава – членка на 
Европейския съюз (чл. 3, ал. 2 и 3), а при 
избори за органи на местно самоуправление 
право да гласуват имат избирателите, които са 
живели най-малко през последните дванадесет 
месеца в съответното населено място в страна-
та (чл. 3, ал. 4 и 5). В мотивите към проекта 
за Изборен кодекс като основна причина за 
въвеждане на принципа за уседналост се сочи 
„необходимостта от съществуваща трайна връз-
ка между субектите на избирателно право и 
съответното населено място, представляваща 
реална предпоставка за познаване на пробле-
мите на населеното място и за интеграция в 
достатъчна степен в местната общност“. Ако 
това в някаква степен е логично за местните 
избори, то въвеждането на изискване за усед-
налост в изборите за членове в Европейския 
парламент от Република България не може 
да бъде обосновано с посочените мотиви. 
Нещо повече, в допълнителните разпоредби 
на кодекса правното понятие за уседналост 
се изпълва с различно съдържание. Държа да 
припомня, че основно изискване в сферата 
на законотворчеството е правните понятия в 
един нормативен акт да се използват с едно и 
също съдържание. Въпреки това в параграф 1 
от допълнителните разпоредби на Изборния 
кодекс се въвеждат пет различни разбирания 
за съдържанието на уседналостта. 
Мотивът на вносителите за „трайна връзка 
между субектите на избирателното право и 
съответното населено място“ е несъотносим 
към определението, което законодателят е дал 
на израза „живели най-малко през последните 
12 месеца в съответното населено място“ в 
параграф 1, т. 4 от допълнителните разпоредби. 
Това определение се свързва с едновременното 
или алтернативното наличие на постоянен и 
настоящ адрес в съответното населено място. 
Този критерий е формално юридически. Съ-
държанието на параграф 1, т. 4 не се свързва с 
фактическото и трайното пребиваване, каквото 
е изискването по чл. 93, ал. 2 от Конституция-
та на Република България (виж Решение № 3 
от 08.02.2001 г. на Конституционния съд по 
к.д. № 16/2000 г.) и което разбиране е залег­
нало в параграф 1, т. 1 от допълнителните 
разпоредби на Изборния кодекс. Възможно е 
отделен избирател да покрива изискването на 
чл. 3, ал. 4 и 5 във връзка с параграф 1, т. 4 
от допълнителните разпоредби, т.е. да има по-
стоянен и/или настоящ адрес (съответно адрес 
на пребиваване) в една община или населено 
място и въобще да не живее на тяхната тери-
тория. Тази често срещана житейска ситуация 
се разминава съществено с основната идея на 
вносителите и прави изискването за уседналост 
безсмислено и лесно за заобикаляне. По отно-
шение на предвидения 12-месечен срок държа 
да припомня, че Венецианската комисия за 
демокрация чрез право на Съвета на Европа в 
своите препоръки за провеждане на демокра-
тични избори не допуска срокът за уседналост 
да превишава 6 месеца, като по-дълги срокове