Държавен вестник, бр. 44, 2010 г., стр. 3

БРОЙ  44	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  3  
Такъв признак не е местоживеенето, което 
според мотивите на вносителите обосновава 
неравнопоставеност на пациентите от различ-
ните населени места и региони на страната, 
тъй като оспорената разпоредба не ограничава 
правото им на избор на лечебно заведение, 
както и не е свързана с географски критерий 
за разположение на лечебните заведения по 
населени места. Тя цели да създаде, макар и 
при условията на допълнителен трудов договор, 
обслужване на пациентите от квалифицирани 
за специфични заболявания лекари, както и 
да гарантира възможността повече лечебни 
заведения да сключват договори с районните 
здравноосигурителни каси. Тази възможност би 
се ползвала от болници, които не отговарят на 
изискванията за сключване на договор с НЗОК 
по чл. 59, ал. 10 ЗЗО поради това, че не разпо-
лагат с необходимия брой специалисти, които 
да работят по основен трудов договор в тях.
Оспорената разпоредба не е в нарушение 
на принципа на равнопоставеност и между 
лекарите, тъй като тя не създава ограничения 
на правото на труд за тези, които искат да 
работят по трудов договор с лечебни заведе-
ния, а въвежда изисквания към последните, 
които искат да сключат договор с НЗОК. В 
тази връзка разпоредбата на чл. 59, ал. 12 ЗЗО 
предвижда облекчени условия за осигуряване на 
персонал от страна само на лечебни заведения, 
които желаят да сключат такъв договор, тъй 
като не всички заведения за болнична помощ 
осъществяват дейности по договор с НЗОК, 
както и само част от тях наемат специалисти 
по специалностите, изброени в оспорения текст 
от ЗЗО. В тази връзка се поддържа, че не е 
налице и ограничение на трудовите права на 
лекарите по признака „образование“, тъй като 
се касае до законодателно регулирани дейности, 
при което заемането на определена длъжност 
се свързва с изисквания за притежаване на 
специфична квалификация в интерес на закрила 
на здравето на гражданите като потребители 
на медицинските услуги.
Относно новосъздадената разпоредба на 
чл. 59в ЗЗО в становищата се изразява пози-
ция, че тя също не е противоконституционна, 
тъй като въвеждането с нея на критерии, на 
които трябва да отговарят лечебните заведения, 
за да могат да сключат договори с НЗОК, не 
представлява нарушение на чл. 52, ал. 1 от Кон-
ституцията, който визира правото на достъпна 
медицинска помощ за всички граждани. Като 
социално право то се нуждае за реализацията 
си от активна държавна намеса, която включ-
ва създаване на гаранции за предоставяне на 
качествени медицински услуги на гражданите. 
За осъществяването на тази цел е необходимо 
въвеждането на изисквания към дейността на 
лечебните заведения, изразяващо се в критери-
ите на чл. 59в ЗЗО за наличие на оборудване, 
персонал за оказване на помощта и медицин-
ски стандарти и правила за добра медицинска 
практика. Тези критерии не са обвързани с вида 
на лечебното заведение и неговата собственост, 
както и с местонахождението му в голямо или 
малко населено място, а са общи и засягат 
всички лечебни заведения в страната. Те не 
ограничават избора на гражданите за достъп 
до медицинска помощ във всяко лечебно заве-
дение, което ще им осигури най-качествената 
медицинска услуга, а обратно – гарантират 
изпълнение на задължението на държавата по 
чл. 52, ал. 3 от Конституцията за закрила на 
здравето на гражданите.
Конституционният съд, за да се произнесе, 
съобрази следното:
1. Изходната позиция, която трябва да се 
съобрази при решаване на делото, се отнася до 
характеристиката на оспорените текстове като 
елементи на нормативната уредба на реформата 
в здравноосигурителната система на държавата.
Посочената реформа има за цел подобряване 
на качеството и ефективността на медицинското 
обслужване на гражданите при съобразяване 
възможностите на ограничения финансов ресурс, 
който обезпечава това обслужване. Предвиде-
ните мерки за постигането на тази цел, част от 
които на нормативно равнище, представляват 
оспорените текстове от ЗЗО, приети с послед-
ното му изменение и допълнение (ДВ, бр. 101 
от 2009 г.), изразяват определена управленска 
концепция за оптимизиране функционирането 
на здравната система на обществото.
Според чл. 52, ал. 1 от Конституцията граж-
даните имат право на здравно осигуряване, 
гарантиращо достъпна медицинска помощ, и на 
безплатно ползване на медицинско обслужване 
при условия и по ред, определени със закон, 
т.е. по конституционна делегация законодателно 
трябва да се уреди организацията на системата 
на здравеопазването. Поради това реализацията 
на концепцията за здравна реформа се осъщест-
вява чрез промените в ЗЗО. Последните изра-
зяват определена политическа и икономическа 
целесъобразност, мотивирана от променените 
социално-икономически условия на обществото 
в периода на преход, която сама по себе си не 
подлежи на контрол за конституционност. Във 
всеки случай позицията на Конституционния 
съд не може да бъде активистка, управленска, 
а трябва да остане в пределите на юридическия 
дискурс, относим към съответствието на атаку-
ваните от вносителите на искането разпоредби 
с Конституцията. В този контекст, доколкото 
конституционното решение съдържа критика 
на определено законодателно разрешение в 
областта на здравеопазването, тя може да се 
отнася само до неговата конституционна из-
държаност, а не и да представлява оценка на 
предполагаемите му позитивни или негативни 
ефекти върху здравната система на обществото.
2. По искането за обявяване противоконсти-
туционността на чл. 59, ал. 12 ЗЗО, създаден с 
§ 38, т. 3 ЗИДЗЗО.