Държавен вестник, бр. 66, 2024 г., стр. 40

СТР.  40	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  66
включени в нея – „защита на правата и закон­
ните интереси на гражданите, юридическите 
лица и държавата“, независимо от факта, че 
средствата, чрез които тази защита се осъ­
ществява, са различни по своето естество. 
От обсъжданията в хода на приемане на 
Конституцията се установява, че вижданията 
на народните представители относно ролята 
и мястото на прокуратурата и на следствието 
са доста различни, а и невинаги достатъчно 
конкретни, което предпоставя възприетия 
подход на уреждане на конституционно ниво 
само на най-важните за правилното функцио­
ниране на демократичната, правова държава 
изисквания за съдебната власт.
Другия относим за глава шеста „Съдебна 
власт“ въпрос – управлението на съдебната 
власт – конституционният законодател ре­
шава, като изхожда от разбирането, изразено 
в приетите от Комисията за изработване на 
проект за Конституция на България предвари­
телни бележки: необходимост от създаване на 
Висш съвет, в който „трябва да бъдат съсредо­
точени за решаване всички кадрови въпроси“, 
а по отношение на конституирането на този 
орган „ние трябва да изхождаме главно от две 
основни изисквания: 1) максимално участие 
на съдебните магистрати при решаването на 
собствените им кадрови проблеми, и 2) връз­
ката с другите структури на държавна власт. 
Във всяко едно общество има „преливане“ 
на властите. Въпросът е това „преливане“ 
да бъде дозирано“ (протокол от заседанието 
на Комисията за изработване на проект за 
Конституция на България от 20.12.1990 г.).
В сравнение с различията във вижданията 
на народните представители относно мястото 
и задачите на прокуратурата и на следствието, 
създаването на специален орган в рамките на 
съдебната власт, който да решава кадровите 
проблеми на съдиите, прокурорите и следо­
вателите, среща подкрепата на значително 
мнозинство от народните представители, които 
виждат в това гаранция за организационната 
независимост на съдебната власт в допълнение 
на индивидуалната независимост на съдиите, 
прокурорите и следователите (чл. 117, ал. 2). 
Изхождайки от разбирането, че на конститу­
ционно ниво е достатъчна уредбата на най-важ­
ното за този съвет, народните представители 
определят основната му функция, начина на 
конституиране, изискванията към състава и 
взаимодействието с изпълнителната власт. По 
този начин те уреждат новоучредения орган и 
предоставят на обикновения законодател да 
уреди всичко останало, което е необходимо 
за доброто функциониране на съдебната власт 
(чл. 133 от Основния закон).
Така приетият конституционен модел на 
съдебната власт открива възможност за и 
обуславя извършените за период от тридесет 
и три години пет изменения на Конституцията 
в глава шеста „Съдебна власт“, като по този 
начин я превръща не само в най-често и 
най-съществено изменяната конституционна 
уредба, но и в главата, която несъразмерно 
в сравнение с уредбата на другите власти и 
несъответно като ниво на абстрактност на 
уредба установява регулацията на съдебната 
власт. Наслагването на изменения в глава 
шеста, включително и отмяната на приети 
при предходни промени изменения, показва 
отсъствие на ясна визия, влияние на разно­
родни фактори и липса на политически и 
обществен консенсус. Макар фокусирането 
върху управлението на съдебната власт самї 
по себе си да е отговор на траен обществен 
консенсус за необходимост от ефективни га­
ранции за независимостта и самостоятелността 
на съдебната власт и за нейната отговорност, 
които да повишат ефективността и справед­
ливостта є, многобройността на измененията 
не сочи постигане на желания резултат.
След четирите изменения на глава шес­
та „Съдебна власт“ – първото, направено 
от 39-ото Народно събрание (ДВ, бр. 85 от 
26.09.2003 г.) и свързано с индивидуалния 
статус на съдиите, прокурорите и следовате­
лите; второто, направено от 40-ото Народно 
събрание (ДВ, бр. 27 от 31.03.2006 г.) и уста­
новяващо форма на взаимодействие между 
съдебната и законодателната власт и правомо­
щията на прокуратурата; третото, направено 
от 40-ото Народно събрание (ДВ, бр. 12 от 
6.02.2007 г.), открояващо мястото и ролята 
на Висшия съдебен съвет като „орган, който 
взема основните решения по управлението на 
съдебната власт“ (мотиви на проекта на Закона 
за изменение и допълнение на Конституцията 
на Република България, вх. № 654-01-129 от 
22.09.2006 г.), уреждащо статуса на съдиите, 
прокурорите и следователите и на изборните 
членове на Висшия съдебен съвет и създаващо 
нов орган в съдебната власт – Инспектората 
към Висшия съдебен съвет; и четвъртото, 
направено от 43-тото Народно събрание (ДВ, 
бр. 100 от 18.12.2015 г.), целящо „структурна и 
организационна реформа на съдебната власт 
в съответствие с международните стандарти, 
като предпоставка за преодоляване на систем­
ните дефицити в българската конституционна 
демокрация“ (доклад от 7.09.2015 г. на Времен­
ната комисия за обсъждане на Законопроект 
за изменение и допълнение на Конституцията 
на Република България, вх. № 554-01-144 от 
24.06.2015 г.) чрез промяна на структурата 
и организацията на Висшия съдебен съ­
вет – петото изменение на глава шеста на 
Конституцията (ДВ, бр. 106 от 22.12.2023 г.), 
видно от мотивите на проекта на Закона за 
изменение и допълнение на Конституцията 
на Република България (вх. № 49-354-01-83 от