Държавен вестник, бр. 101, 2015 г., стр. 69

БРОЙ  101	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  69  
Политиката се базира на превантивния 
подход за предотвратяване на настъпването 
на увреждания чрез въздействие върху при-
чините за тяхното възникване. 
Докато в миналото голяма част от ув-
режданията са били причинени от външни 
фактори, като войни, епидемии, глад, бедност, 
липса на достъп до медицинска помощ, през 
последните години все по-честа причина за 
уреждания са различни медицински факто-
ри – хроничните неинфекциозни заболявания, 
състояния, възникнали в перинаталния пери-
од, неконтролирана употреба на лекарства, 
в т.ч. наркотици и стимуланти, нарушения 
на добрата медицинска практика и др. Не-
медицинските причини за настъпване на 
увреждане са свързани с трудовия, битовия и 
пътнотранспортния травматизъм, факторите 
на трудовата и околната среда, бедствия и 
аварии и др.
Това дава основание за нов поглед върху 
ролята на здравната система за първичната и 
вторична превенция на уврежданията. 
Първичната превенцията на увреждания-
та е част от общия процес на промоция на 
здравето, профилактика и ранна диагностика 
на болестите. В тази връзка важно значение 
има развитието на пренаталната диагности-
ка и последващите медицински грижи за 
здравето на децата и хората във всички въз-
растови групи (Виж Политики 1.1, 1.2 и 1.3). 
Необходимо е и развиването на дейностите 
за осигуряване на безопасност на пациентите, 
недопускане на вътреболнични инфекции и 
нарушения на добрата медицинска практика 
(Виж Политика 2.8.).
Вторичната превенция на уврежданията е 
свързана с възможностите на здравната сис-
тема да осигури своевременна и качествена 
медицинска помощ при настъпили уврежда-
ния, причинени от външни причини, с цел 
максимално възстановяване на здравето.
В този общ контекст превенцията на всички 
увреждания (в т.ч. тези, причинени от външни 
причини) включва всички дейности, свързани 
с повишаване на качеството на превантив-
ната, диагностичната, лечебната и рехабили-
тационната дейност на здравната система, в 
т.ч. нейната технологична осигуреност (Виж 
Политики 2.3, 2.4 и 2.5).
Мнозинството от хората с увреждания имат 
повече общи и специфични за тяхното състо-
яние проблеми и съответни потребности от 
услуги, свързани с физическото, психичното 
и социално здраве, в сравнение с хората без 
увреждания. Въпреки това често те са по-за-
труднени в достъпа си до медицинска помощ. 
Основните причини включват бедност и соци-
ална изолация, стигматизация, отдалеченост 
или труднодостъпност на лечебните заведения, 
комуникационните проблеми и др.
Необходимо е да се предприемат мерки за 
осигуряване на оптимален достъп на хората 
с увреждания до основните здравни услуги, 
осъществявани в общата система на здраве- 
опазване и основно в първичната медицинска 
помощ. Лекарите и медицинските специалисти 
в системата за първична медицинска помощ 
трябва да подобрят знанията си за хората с 
физически и умствени увреждания и техните 
здравословни проблеми. Общопрактикува-
щите лекари, които се грижат за пациенти с 
увреждания, следва да бъдат подкрепени при 
планирането и осъществяването на комплекс-
ното наблюдение и лечение от съответните 
лекари специалисти и лечебни заведения в 
зависимост от вида и степента на увреж-
дането. Особено важно е изграждането на 
логистични мрежи за диагностика, лечение и 
рехабилитация на деца и хора с увреждания в 
рамките на съществуващата здравна система 
(Виж Политики 1.1, 1.2, 2.4 и 2.5).
Здравната помощ за лица с увреждания чес-
то се нуждае от интердисциплинарен подход, 
което налага подобряване на координацията 
между различните здравни професионалисти, 
както и на социалните и други услуги, пре-
доставяни на хората с увреждания. Особено 
значение трябва да се отдели на осигуряването 
на навременна рехабилитация като комплексна 
дейност, включваща медицинска, професио-
нална и социална рехабилитация.
На хората с увреждания трябва да се 
осигури достъп до качествена медицинска 
рехабилитация, насочена към профилактика 
и предотвратяване появата и развитието на 
увреждания, намаляване или отстраняване 
периодите на неработоспособност и на функци-
оналните разстройства, както и компенсиране 
по различни начини и чрез различни средства 
на загубените функции на организма.
Необходимо е да бъдат осигурени достатъч-
но рехабилитационни структури, осъществява-
щи комплексни рехабилитационни програми, 
в т.ч. медицинска и функционална диагнос- 
тика, кинезитерапия, физикална терапия, 
говорна терапия, ерготерапия, психотерапия 
и др. Медицинската рехабилитация следва 
да се осъществява от добре обучени интер-
дисциплинарни екипи, включващи лекари, 
психолози, физиотерапевти, кинезитерапевти, 
ерготерапевти и др. 
Важна част от рехабилитационния процес 
за хората с увреждания е осигуряването на 
подходящи технически помощни средства, 
позволяващи максимална степен на самосто-
ятелност и независимост в ежедневието. Така 
те ще могат да извършват своите всекидневни 
лични и професионални дейности, да общу-
ват, да пътуват, да се занимават със спорт и 
с развлекателни дейности. В тази връзка е 
необходимо подобряване на механизмите за 
осигуряване на технически помощни средства,