Държавен вестник, бр. 93, 2013 г., стр. 22

СТР.  22	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  93
Примерите за съоръжение, дадени в законо­
вото определение за търговски обект – маси, 
сергии и други подобни, офис, жилище или 
други подобни, гараж, мазе, стая или други 
подобни, производствен склад или превозно 
средство, във или от което се извършват про­
дажби, сочат, че под съоръжение законодателят 
няма предвид електронно, електрическо или 
механично устройство на самообслужване, 
каквото е автоматът на самообслужване. Ако 
в понятието „търговски обект“ по смисъла на 
ЗДДС се включваха и автоматите на само­
обслужване, то законодателят би следвало да 
отчете спецификата на този вид устройства и 
на търговията, осъществявана чрез тях, която 
е на принципа на самообслужване, а не от 
физическо лице, а оттук и обстоятелството, че 
от техническа гледна точка при търговията, 
осъществявана от автомати на самообслужва­
не, ще бъде трудно осъществимо изискването 
за издаване на фискална касова бележка по 
смисъла на ал. 3.
От изложеното следва, че по отношение на 
задължените по ЗДДС лица на министъра на 
финансите не е делегирана компетентност да 
регламентира с наредбата задължението им 
да регистрират и отчитат продажбите на ус­
луги и стоки от автомати на самообслужване 
чрез издаване на фискална касова бележка 
от фискално устройство, доколкото за тях в 
закона не е предвидено такова задължение. 
Вярно е, че ЗДДФЛ не поставя изискване про­
дажбите да са извършени в търговски обект, 
но в оспорените норми от наредбата не са 
разграничени лицата, задължени по ЗДДС, 
от лицата, задължени по ЗОДФЛ, а съдът 
няма право да изменя или допълва оспоре­
ните разпоредби, доколкото не разполага с 
нормотворческа компетентност (чл. 193, ал. 1 
АПК). Изложеното обосновава извод за това, 
че всички оспорени разпоредби от наредбата, 
които регламентират задължението на лицата, 
извършващи продажби на стоки и/или услуги 
чрез автомати на самообслужване, да регис­
трират и отчитат продажбите чрез вградени 
фискални устройства, са създадени такива, 
без да е налице материална компетентност 
на органа, издал наредбата, поради липсата 
на законова делегация за това. 
Вторият спорен въпрос е свързан с това, 
дали ФУВАК, регламентирано в т. 4 на чл. 2, 
ал. 2 от наредбата, създадена с § 1 от Наред­
бата за изменение и допълнение на Наредба 
Н-18 от 2006 г., обн., ДВ, бр. 54 от 17.07.2012 г. 
(Наредбата за изменение и допълнение на На­
редба Н-18), като вид фискално устройство е 
действително такова по смисъла на закона и в 
тази връзка дали е изчерпателно изброяването 
на трите вида фискални устройства в чл. 118, 
ал. 4 ЗДДС, за да се приеме, че на министъра 
на финансите законът е делегирал правомощия 
да регламентира в наредбата реда и начина за 
одобряване, въвеждане и извеждане от експло­
атация, регистрация и контрол по отношение 
на това устройство. Според определението, 
дадено в т. 40 от § 1 от ДР на ЗДДС, „фискал­
но устройство“ е устройство за регистриране 
и отчитане продажби на стоки или услуги 
чрез издаване на фискални касови бележки 
и за съхраняване на данни за регистрираните 
обороти във фискална памет. Изискванията 
са предвидени кумулативно – издаване на 
фискални касови бележки и съхраняване на 
данни за регистрирани обороти във фискална 
памет. Член 3, ал. 5 от наредбата, създадена с 
§ 2 от Наредбата за изменение и допълнение, 
допуска фискална касова бележка от ФУВАК 
да не се издава на хартиен носител, а чл. 25, 
ал. 3, изр. трето, създадено с § 6 от Наредбата за 
изменение и допълнение, изисква задължително 
фискалната касова бележка да се визуализира 
на контролния дисплей на ФУВАК. От изло­
женото следва, че при ФУВАК не е налице 
първото от двете кумулативно предвидени в 
законовото определение условия по отношение 
на фискалните устройства.
Трето, чл. 118, ал. 1 ЗДДС и чл. 9, ал. 1 
ЗДДФЛ установяват задължение за лица­
та да регистрират и отчитат извършените 
продажби на стоки и услуги чрез издаване 
на фискална касова бележка от фискално 
устройство. Както беше посочено по-горе, 
изискванията фискалната касова бележка 
да бъде издадена, а не само визуализирана, 
респ. регистрирана, независимо от издаването 
на друг данъчен документ, както и задъл­
жението на получателите да получат касова 
бележка и да я съхранят до напускането на 
обекта сочат, че задължението на достав­
чиците/продавачите на стоки и услуги е да 
издават фискална касова бележка на хартиен 
носител, от която екземпляр следва да се 
предостави на получателя, за да може той 
да го съхрани до напускането на обекта. В 
този смисъл е и определението, съдържащо 
се в ал. 3 на чл. 118 ЗДДС, според което фи­
скалната касова бележка (фискалният бон) 
е хартиен документ, регистриращ продажба/
доставка на стока или услуга в търговски 
обект. Делегацията на чл. 118, ал. 4 ЗДДС 
касае регламентация на реда и начините за 
прилагането на чл. 118, ал. 1 ЗДДС и чл. 9, 
ал. 1 ЗДДФЛ, респ. реквизитите на касовата 
бележка и реда за регистрация, въвеждане/
извеждане от експлоатация и контрол върху 
фискалните устройства, от които се издават 
касовите бележки, но не и възможност да 
се изключи задължението за издаване на 
касови бележки от ФУВАК при продажби 
по чл. 3, ал. 5 от наредбата – продажби на 
услуги с развлекателен характер и продаж­
би на стоки, извършвани чрез автомати на 
самообслужване. С оглед прецизност следва 
да се посочи, че измененията в чл. 118 ЗДДС