Държавен вестник, бр. 15, 2024 г., стр. 8

СТР.  8	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  15
Като се основава на тези съображения, 
Конституционният съд приема за неоснова-
телно твърдението на вносителя за липса на 
компетентност на Народното събрание да 
приеме решение за отхвърляне на предложение 
за произвеждане на национален референдум, 
когато е сезирано чрез подписка от повече от 
400 000 граждани с избирателни права – такова 
твърдение е в несъответствие с логиката, духа 
и разума на основополагащите за съвременна-
та представителна демокрация принципи на 
народен суверенитет, върховенство на правото 
и разделение на властите.
Вносителят твърди, че с обнародваното в 
„Държавен вестник“, бр. 60 от 14.07.2023 г., 
решение на Народното събрание е подменена 
волята на народните представители, изразена 
при гласуването в пленарното заседание на 
7.07.2023 г. Довод в подкрепа на твърдението 
счита включително, че в пленарното заседа-
ние е подложено на гласуване предложението 
на инициативния комитет, а не проектът на 
решение на Комисията по правни въпроси, 
не и въпросът, формулиран от инициативния 
комитет и съдържащ се в предложението за 
референдум.
В своята практика Конституционният съд 
утвърждава разбирането, че принципът на 
правовата държава задължава всички дър-
жавни органи и на първо място Народното 
събрание, което е ядрото на държавната власт, 
в дейността си да спазват Конституцията и 
законите, а по отношение на парламента – да 
спазва включително и собствения си пра-
вилник, който според съда има нормативен 
ранг на закон (Решение № 17 от 1997 г. по 
к.д. № 10/1997 г., последно в Решение № 5 от 
2023 г. по к.д. № 5/2023 г.). Съгласно чл. 42, 
ал. 2 от Конституцията организацията и 
редът за произвеждане на референдуми се 
определят със закон, а съгласно чл. 73 от 
Конституцията Народното събрание приема 
правилник, въз основа на който осъществява 
организацията и дейността си, включително и 
реда, по който приема своите решения, като 
вид акт, изрично посочен в чл. 86, ал. 1 от 
Конституцията. Относимата към Решението 
от 7.07.2023 г. разпоредба на Закона за пряко 
участие – чл. 13, ал. 5, предвижда изготвянето 
на проект за решение на Народното събрание 
по постъпило в парламента предложение за 
произвеждане на национален референдум да 
става от водещата измежду комисиите, на 
които това предложение е разпределено от 
председателя на парламента за становище. 
Действащият към датата на приемане на 
оспореното решение чл. 85, ал. 1 ПОДНС 
установява право на народните представите-
ли и на парламентарните групи да внасят в 
Народното събрание проект за решение, но 
не и на постоянните комисии (идентична е 
разпоредбата и във всички правилници за 
организацията и дейността на Народното съ-
брание, приемани от съответните парламенти).
Тази нормативна уредба на реда за приемане 
от Народното събрание на решението по чл. 84, 
т. 5 от Конституцията разкрива определено не-
съответствие. Задължение на Народното съб- 
рание е да синхронизира действащите закони 
и процедурните правила в правилника си, така 
че да не се поражда неяснота относно реда, по 
който представителното учреждение приема 
своите решения. Съществено за конституци-
оносъобразното формиране и изразяване на 
волята на народното представителство обаче 
е това да се осъществи чрез един демокра-
тичен, публичен процес, основан на проце-
дурни правила, които гарантират достатъчна 
информираност на народните представители 
и свобода на изразяване на техните мнения, 
осигуряват задълбочен дебат по разглеждания 
въпрос, ясно и точно разбиране на обсъждания 
въпрос, независимо формиране и изявяване 
на волята на народните представители при 
неговото разрешаване.
Конституционният съд в своята практика 
последователно се придържа към разбира-
нето, че при преценката за конституционо-
съобразност на процедурата за приемане на 
актовете на Народното събраните се основава 
на стенографските протоколи от заседанията 
на парламента. „Стенографските протоколи 
са официални документи на Народното съб- 
рание и имат пълна доказателствена сила за 
отразените в тях изявления, обстоятелства 
и констатации“ (Решение № 3 от 1993 г. по 
к.д. № 2/1993 г., последно в Решение № 16 от 
2018 г. по к.д. № 4/2018 г.).
Стенографският протокол от пленарно-
то заседание на Народното събрание от 
7.07.2023 г., когато е прието оспореното (об-
народвано в „Държавен вестник“, бр. 60 от 
14.07.2023 г.) решение, показва, че преди да 
пристъпят към гласуване, народните предста-
вители са провели продължителен дебат по 
съответната точка от приетия дневен ред на 
същото пленарно заседание – „Предложение 
за произвеждане на национален референдум 
с въпрос: Съгласни ли сте българският лев да 
бъде единствена официална валута в България 
до 2043 година?“. Следователно предмет на 
обсъждане е било именно предложението на 
инициативния комитет за произвеждане на 
национален референдум. Дебатът е започнал 
със запознаване на народните представители 
с доклад и с представен проект за решение 
на Народното събрание по предложението 
на инициативния комитет за произвеждане 
на национален референдум, изготвени от 
Комисията по правни въпроси в качеството 
є на водеща комисия и в изпълнение на за-
дължението по чл. 13, ал. 5 ЗПУГДВМС. С 
този доклад и проект за решение, основан на 
него, в изпълнение на изискването на чл. 13,