Държавен вестник, бр. 27, 2004 г., стр. 3

Б Р О Й  27
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  3
твениците си, когато последните са освободени
от длъжност преди изтичане на предвидения
“еднократен конституционен седемгодишен
мандат”. Изводът е основан на разбирането им
за същността на срока по чл. 129, ал. 2 от Кон-
ституцията, определен като мандат, който е
“индивидуален, но не е персонален”, както и на
практика на Конституционния съд (имат се
предвид Решение № 16 от 19 октомври 1999 г.
по к.д. № 10/1999 г. и Решение № 8 от 29 септем-
ври 2000 г. по к.д. № 9/2000 г.), с която практика
според изрично направеното уточнение “ана-
логията е неизбежна”, макар тя да се отнася до
по-различен фактически състав.
Конституционният съд с определение от 22
януари 2004 г. е допуснал искането за разглеж-
дане по същество и е конституирал като заин-
тересувани страни Народното събрание, прези-
дента, Министерския съвет, министъра на пра-
восъдието, Върховния касационен съд, Върхов-
ния административен съд, главния прокурор,
Висшия съдебен съвет, Висшия адвокатски съ-
вет, Съюза на съдиите в България и Асоциаци-
ята на прокурорите в България.
В дадения им от съда срок писмени станови-
ща са представили Министерският съвет, ми-
нистърът на правосъдието, Върховният каса-
ционен съд, Върховният административен съд,
Висшият адвокатски съвет и Съюзът на съдии-
те в България. От останалите заинтересувани
страни—Народното събрание, президента, глав-
ния прокурор, Висшия съдебен съвет и Aсоци-
ацията на прокурорите в България, не са постъ-
пили писмени становища.
Становищата на Министерския съвет и на
министъра на правосъдието са в съответствие с
това на вносителите. Различието в тях се отна-
ся само до съображенията, на които е основан
отговорът на поставения в искането въпрос. В
първото е изтъкната конституционната уредба
в чл. 97, ал. 3 за случаите на предсрочно прек-
ратяване на пълномощията на президента. С
оглед на тази уредба е преценено, че мандатът
по чл. 129, ал. 2 от Конституцията е самостоя-
телен, съществува отделно от лицето, заемащо
длъжността, има придаден му от Конституция-
та приоритет спрямо конкретната личност и
след възникването продължава до изтичане на
срока от седем години, независимо от смяната
на лицата, които са негови носители. Във вто-
рото становище се сочи, че “мандатът на три-
мата магистрати е мандат на длъжността”,
поради което той е “индивидуален, а не персо-
нален”. Наред с това, като е съобразено изме-
нението на чл. 129 от Конституцията, е конста-
тирано възприемането “в някои случаи на ед-
накъв подход по отношение на всички магист-
рати”. Въз основа на констатацията за такъв
подход се приема, че при предсрочно прекратя-
ване на мандат положението на новоназначе-
ните по чл. 129, ал. 2 от Конституцията е иден-
тично с това на новоизбраните членове на Вис-
шия съдебен съвет—те довършват мандата на
предшествениците си. Във всяко от становища-
та изложеното е обосновано и с двете решения
на Конституционния съд, на които и вносите-
лите са се позовали в искането.
Според другите писмени становища—на
Върховния касационен съд, Върховния адми-
нистративен съд, Висшия адвокатски съвет и
Съюза на съдиите в България, всеки от ново-
назначените по чл. 129, ал. 2 от Конституцията
има самостоятелен и пълен седемгодишен ман-
дат и не встъпва в мандата на предшественика
си, ако е прекратен предсрочно. В тези станови-
ща, по-подробно в становището на Върховния
касационен съд, е направено разграничение
между мандата на лицата, които формират със-
тава на конституционно установените колек-
тивни органи, и мандата на едноличните също
конституционно установени органи. За манда-
та на образуващите персоналния състав на ко-
лективните органи се поддържа, че той е под-
чинен на едно основно конституционно изис-
кване за непрекъснатост, връзка и приемстве-
ност и това именно изискване обуславя встъп-
ването в предсрочно прекратения мандат на
предшественика. За другата група органи се
изтъква, че функционирането им не е свърза-
но с необходимост от запазване на някакво съ-
отношение по политически, професионален или
институционален признак. Ето защо мандатът
на тези органи не е подчинен на посоченото
изискване и при тях единствено възможната
правна фигура е “придобиване на мандат”. С
оглед на така направеното разграничение е
определена като недопустима съдържащата се
в искането аналогия между мандата на лицата
по чл. 129, ал. 2 от Конституцията и мандата
на лицата от състава на колективните консти-
туционни органи.
Конституционният съд обсъди искането,
прецени съображенията, съдържащи се в него и
в становищата на заинтересуваните страни, и
за да се произнесе, взе предвид следното:
С чл. 129, ал. 2 и 3 от Конституцията е уреде-
но назначаването и освобождаването от длъж-
ност на председателя на Върховния касационен
съд, председателя на Върховния администра-
тивен съд и главния прокурор. Според посоче-
ната разпоредба както назначаването, така и
освобождаването се извършват от президента
на републиката, като назначаването съгласно
ал. 2 е за срок седем години, а освобождаването
преди изтичане на седемгодишния срок се осъ-
ществява само на основанията по ал. 3. Тази
уредба несъмнено защитава независимостта на
председателите на двете съдилища и на глав-
ния прокурор. Като определя максималния срок,
за който те могат да заемат съответната длъж-
ност и като изброява изчерпателно основания-
та за освобождаването им от длъжност преди
изтичане на определения срок, тя гарантира ста-
билността на статуса им и тяхната несменяе-
мост на заеманата длъжност.
Определяйки срока по чл. 129, ал. 2, Конс-
титуцията не поставя неговата продължител-
ност в зависимост от времето, през което до