Държавен вестник, бр. 42, 2020 г., стр. 42

СТР.  42	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  42
Ø Ако те са по принцип нетърпими, какво 
трябва да урежда Народното събрание? Спо­
ред мен само тези последици, които задъл­
жително трябва да се „санират“ по особено 
съществени съображения за правна сигурност 
(когато гарантирането на върховенството на 
Конституцията ще доведе до много по-голямо 
и поради това нетърпимо на друго основание 
засягане на права и законни интереси)!
1.2.2. „До произнасянето на Народното 
събрание, при наличие на правен спор, съ­
дилищата го решават, като прилагат пряко 
Конституцията и принципите на правото“ 
(стр. 22). Това, мисля, е третата пътека за 
развитие на практиката на КС: именно не­
посредственото действие („пряко прилагане“) 
на Конституцията и прилагането на „прин­
ципите на правото“ (сред които на първо 
място върховенството на Конституцията) 
предполагат всички настъпили от действието 
на противоконституционен закон последици 
да се смятат за ненастъпили – поне докато 
Народното събрание не определи кои от тях 
се валидират (санират).
1.3. КС определя, че „неприлагането на 
противоконституционния закон само занапред 
брани правната сигурност и доверяването на 
адресатите на закона, че той е съобразен с 
Конституцията. Това доверяване произтича 
от оборимата презумпция за валидност, с 
която законът се ползва“. Категорично обаче 
се налагат два въпроса:
1.3.1. Дали правната сигурност не е защи­
тена в по-голяма степен, ако се смята за из­
начално невъзможно противоконституционен 
закон да поражда валидни правни последи­
ци – поради което именно заличаването на 
всички настъпили от действието му последи­
ци е истинско реализиране на принципа на 
правна сигурност? Особено ако бъде разбиран 
(както смятам и опитах да аргументирам по-
горе), че принципът на правната сигурност 
има смисъл на първо място като гаранция на 
върховенството и непосредственото действие 
на Конституцията.
1.3.2. Дали доверието на гражданите, че 
се прилагат само конституционосъобразни 
закони – и именно предвид това, че пре­
зумпцията за конституционосъобразност е 
„оборима“! – няма да е в по-голяма степен 
защитено именно ако те имат доверие, че 
ако (по изключение!) противоконституционен 
закон е предизвикал спрямо тях правни по­
следици, правовата държава гарантира, че те 
ще бъдат поправени (при първа възможност)?
2. Преодоляването на ограничителното 
тълкуване на чл. 151, ал. 2, изр. трето от КРБ 
позволява да се мисли по-общо: какво налага 
разграничаването на обявените за противокон­
ституционни закони според начина, по който 
предизвикват правни последици („еднократно“ 
или „многократно“ прилагане)? 
2.1. КС определя: „При контрола за консти­
туционност на ненормативни правни актове 
пред конституционния законодател не стои 
дилемата за избор между „ex tunc“ (правова 
държава в материален смисъл) или „ex nunc“ 
(правова държава във формален смисъл) ефект 
на решението на Конституционния съд за 
противоконституционност.“ Но кое препят­
ства същото разбиране да се приложи и по 
отношение на нормативните правни актове 
под контрола на КС? Нима те са в по-малка 
степен годни да наранят правовата държава 
във формален смисъл (ex tunc)? Или е вярно 
обратното: че именно поради многократното 
си прилагане те представляват по-голяма за­
плаха за върховенството на Конституцията и 
за правната сигурност?...
2.2. „Върховенството на Конституцията в 
случай на нарушаването є от ненормативен 
правен акт може да се гарантира ефективно 
единствено ако обявеният за противокон­
ституционен акт е невалиден от момента на 
приемането или издаването му“ (стр. 18). Това 
е несъмнено – но в още по-голяма степен 
според мен е вярно за нормативните актове.
2.3. По отношение на ненормативните 
актове КС определя: „в тази хипотеза не е 
налице конкуренция между двете измерения 
на принципа на правовата държава, която да 
налага разрешаването є чрез изричен кон­
ституционен текст, посветен на темпоралния 
ефект от решенията на Конституционния 
съд за противоконституционност. Обратното 
разбиране води до извода, че в тези случаи 
решенията на Конституционния съд са ли­
шени от правни последици в съответствие с 
целта – да бъде гарантирано върховенството 
на Конституцията“. Но нима е възможна пред­
полагаема „конкуренция“ между формалното 
(сигурност) и материалното (справедливост, 
на първо място конституционосъобразност) 
измерение на правовата държава да позволява 
в тези случаи решенията на Конституционния 
съд да са „лишени от правни последици в 
съответствие с целта – да бъде гарантирано 
върховенството на Конституцията“?! 
2.4. В крайна сметка спрямо кои актове 
гарантирането на върховенството на Кон­
ституцията – и на правната сигурност в 
същностния є, а не нормативистки, смисъл 
и прочит – е по-важно за гражданите, по-ре­
ално утвърждаващо законността и по-близко 
до смисъла на правовата държава? За мен 
отговорът е само един: законите с „много­
кратно“ прилагане („действие“) са в много 
по-голяма степен годни да застрашат всичко 
това, поради което в още по-голяма степен 
спрямо тях прогласената от КС противокон­
ституционност трябва да налага заличаване на 
настъпилите противоконституционни последи­
ци (с единствената уговорка за изключение по 
особено съществени съображения за правна 
сигурност). Запазването им обаче смятам за 
рушащо правната сигурност и доверието в 
законодателството…