Държавен вестник, бр. 65, 2013 г., стр. 6

СТР.  6	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  65
обнародването им в „Държавен вестник“. Това 
е в значителна степен затруднено, тъй като 
гражданите не са задължени, а и не са в със­
тояние да следят всички броеве на „Държавен 
вестник“ и дори в случаите, когато имат такава 
възможност, не са в състояние да разберат, 
че предстои отчуждаване именно на тяхната 
частна собственост, доколкото самата форма 
на обнародването на тези административни 
актове е усложнена. При това наименовани­
ята на местностите претърпяват многократни 
промени, а и границите между тях също не 
са категорично определени. Многократно се 
променят и кадастралните, имотните и регу­
лационните номера, което също затруднява 
проследяването на отчуждителните действия. 
Създавайки улеснение за държавата и об­
щините да съобщават индивидуалните админи­
стративни актове за отчуждаване единствено 
чрез „Държавен вестник“, законодателят ги е 
освободил от задължението, след като издирят 
и индивидуализират собствениците, да поло­
жат каквито и да са усилия за връчване на 
административния акт по общия ред. Така с 
атакуваните текстове от ЗДС и ЗОС държавата 
и общините се освобождават от задължения, 
независимо че разполагат с цялата информа­
ция за установяване на субекта на правото на 
собственост, а именно – кадастър, данъчни 
партиди, регулационни планове, планове за 
земеразделяне и други начини да бъдат от­
крити необходимите данни. Липсата на добра 
организация и координация между отделните 
държавни и общински органи и служби не 
може да бъде оправдание за нарушаване на 
конституционните правата на собствениците. 
Държавата и общините разполагат с организа­
ционен ресурс да получат и анализират цялата 
информация, необходима за отчуждаването на 
частна собственост. Конституционно недопусти­
мо е лошото управление да обосновава засягане 
и ограничаване на основни конституционни 
права на гражданите в Република България.
2. Конституцията на Република България 
обявява частната собственост за неприкос­
новена (чл. 17, ал. 3 от Конституцията), като 
тази неприкосновеност включва забраната 
други лица да владеят, да ползват или да се 
разпореждат с нея без съгласието или въпре­
ки несъгласието на собственика. Държавата 
следва да зачита и гарантира тази неприкос­
новеност. Единственото изключение от това 
правило представлява възможността за прину­
дително отчуждаване на частна собственост, 
предвидена в чл. 17, ал. 5 от Конституцията. 
То е свързано с даване на предимство на пуб­
личния пред частния интерес на собственика 
на вещта. За осъществяване на принудително 
отчуждаване на частна собственост Консти­
туцията поставя като условия спазването на 
няколко кумулативно дадени изисквания: 
отчуждаването да се извършва единствено 
въз основа на закон, и то само за държавни 
или общински нужди; тези нужди да не могат 
да бъдат задоволени по никакъв друг начин; 
да бъде определено равностойно на отнема­
ната вещ обезщетение; това обезщетение да 
е предварително изплатено на собственика. 
Отчуждаването се извършва с издаването 
на административен акт за отчуждаване въз 
основа на специален закон. В Решение № 7 
от 2001 г. съдът посочва, че „предварително е 
обезщетението, когато то е изплатено преди 
отнемането на правото на собственост“. Това 
разбиране е застъпено и в Решение № 6 от 
2006 г., в което съдът приема, че смисълът на 
понятието „предварително парично плащане 
се изразява в плащането като предпоставка 
за извършване на отчуждаването, поради 
което и то задължително предхожда пре­
хвърлянето на собствеността и завземането 
на имота“. При това обезщетението следва да 
бъде предварително платено на собственика 
изцяло, а не отчасти. Конституционният съд 
приема, че обезщетението при отчуждаване 
на имот – частна собственост, не може да 
бъде предварително, ако не е определено 
окончателно по размер. Поради това чл. 38, 
ал. 3, както и изречение второ на чл. 39, 
ал. 1 ЗДС на практика допускат отнемане 
на правото на собственост, без да е изпъл­
нено едно от конституционно предвидените 
задължителни условия – предварителното и 
равностойното обезщетение на собственика. 
С разпоредбата на чл. 29, ал. 3, т. 1 ЗОС се 
допуска отчуждаване, преди съдът да се е 
произнесъл с влязло в сила съдебно решение 
по отношение на оспорен от собственика 
размер на обезщетението. Подобен подход на 
законодателя противоречи на чл. 17, ал. 5 от 
Конституцията на Република България, както 
и на принципа на правовата държава (чл. 4, 
ал. 1 от Конституцията). Когато се обжалва 
размерът на обезщетението, единствено съдът 
е органът, който окончателно определя кое 
е равностойното обезщетение. Само след 
заплащането на определеното от съда обез­
щетение ще бъде изпълнено изискването за 
предварително и равностойно обезщетение 
на собственика съгласно чл. 17, ал. 5 от Кон­
ституцията. Принудителното отчуждаване е 
изключение от принципа за неприкоснове­
ност на частната собственост, поради което 
е недопустимо конституционните норми да се 
тълкуват разширително. Текстовете на чл. 38, 
ал. 3, чл. 39, ал. 1, изречение второ от ЗДС, 
както и на чл. 29, ал. 3, т. 1 ЗОС противоречат 
на чл. 4, ал. 1, чл. 5, ал. 1 и чл. 17, ал. 1 и 5 
от Конституцията на Република България. 
Обезщетението е равностойно в три слу­
чая – когато е определено с акта за отчуж­
даване и собственикът е съгласен с неговия 
размер, когато не е съгласен с размера на 
обезщетението, но не е обжалвал администра­