Държавен вестник, бр. 10, 2016 г., стр. 86

СТР.  86	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  10
№
Рискова категория/рисков показател
Тегло
4.5. Коефициент на ликвидно покритие 
на негарантирания размер на влого-
вете (LCEA)
3.0 %
4.6. Средна цена на привлечения ресурс 
(APL)
2.0 %
4.7. Съотношение на разходи за лихви 
към приходи от лихви (EI)
2.0 %
5. Потенциални загуби за ФГВБ
17.0 %
5.1. Коефициент на обезпечение на га-
рантираните влогове (UAC) 
15.0 %
5.2. Коефициент на ликвидно покритие 
на гарантираните влогове (LCCD) 
2.0 %
720
ВЪРХОВЕН  
АДМИНИСТРАТИВЕН СЪД
РЕШЕНИЕ № 14820  
от 10 декември 2014 г.
по административно дело № 10395 от 2014 г.
Върховният административен съд на 
Република България – първо отделение, в 
съдебно заседание на деветнадесети ноем-
ври две хиляди и четиринадесета година в 
състав: председател: Йордан Константинов, 
членове: Бисер Цветков, Милена Славейкова, 
при секретар Жозефина Мишева и с участи-
ето на прокурора Мери Найденова изслуша 
докладваното от председателя Йордан Кон-
стантинов по адм. дело № 10395/2014. 
Производството е по реда на чл. 185 и сл. 
от Административно-процесуалния кодекс.
Постъпил е протест от Милена Берем-
ска – прокурор във Върховната админис­
тративна прокуратура, срещу § 2 от до-
пълнителните разпоредби на Наредба № 1 
от 9.07.2004 г. за минималните размери на 
адвокатските възнаграждения, издадена от 
Висшия адвокатски съвет, обн., ДВ, бр. 64 от 
23.07.2004 г.; изм. и доп., бр. 2 от 9.01.2009 г.; 
доп., бр. 43 от 8.06.2010 г.; изм. и доп., бр. 28 
от 28.03.2014 г.
Развиват се оплаквания, че посоченият 
§ 2 от ДР на Наредба № 1 от 2004 г. за ми-
нималните размери на адвокатските възна-
граждения е в противоречие с разпоредби 
на Закона за адвокатурата (ЗА) и Закона 
за нормативните актове (ЗНА), тъй като 
Висшият адвокатски съвет е създал нормата 
извън компетентността си по чл. 36 ЗА да 
определя минимален размер на адвокатските 
възнаграждения, договаряни между адвокат 
и клиент. Твърди се още, че в противоре-
чие с чл. 2, ал. 2 ЗНА Висшият адвокатски 
съвет е прехвърлил компетентността си и е 
създал, без това да е предвидено в чл. 36, 
ал. 2 и чл. 38, ал. 2 ЗА, задължение за съда 
какъв размер адвокатско възнаграждение да 
присъжда в случаите по чл. 64 ГПК (отм.), 
чл. 68, ал. 5 от Гражданския процесуален 
кодекс и чл. 161, ал. 2 от Данъчно-осигури-
телния процесуален кодекс. Посочва се, че 
в тази насока е тълкувателно решение № 6 
от 6.11.2013 г. по т. д. № 6/2012 г. на ОСГК 
на Върховния касационен съд.
По изложените основания се иска про-
гласяване на нищожността на оспорената 
разпоредба.
Ответният по жалбата Висш адвокатски 
съвет чрез своя процесуален представител 
взема становище за неоснователност на 
протеста.
При условията на чл. 189, ал. 2 АПК с 
определение от 6.11.2014 г. е конституиран 
като присъединен оспорващ Никола Дельов 
Тодев от София.
Върховният административен съд, тричле-
нен състав на първо отделение, като обсъди 
събраните по делото доказателства и доводите 
на страните, намира за установено следното:
По силата на чл. 127, т. 5 от Конституци-
ята на Република България прокуратурата 
предприема действия за отмяна на незако-
носъобразни актове.
Съгласно чл. 125, ал. 2 от Конституцията 
на Република България Върховният адми-
нистративен съд се произнася по спорове за 
законността на актовете на Министерския 
съвет и на министрите, както и на други 
актове, посочени в закона. Тези актове имат 
нормативен характер, с тях се създават права 
и задължения за неограничен кръг правни 
субекти, за които съществува правен интерес 
да ги обжалват пред ВАС, ако считат, че те 
противоречат на закона като нормативен акт 
от по-висока степен и накърняват правата 
и законните им интереси. Съгласно чл. 187, 
ал. 1 АПК подзаконовите нормативни актове 
могат да бъдат оспорени без ограничение 
във времето.
Предвид гореизложеното следва да бъде 
прието, че Върховната административна 
прокуратура има правомощие да оспорва 
процесната разпоредба и протестът следва 
да бъде разгледан по същество.
Оплакванията ще бъдат разгледани по 
реда на тяхното излагане.
Основният довод за нищожност на оспоре-
ната разпоредба се свежда до твърдението, че 
по силата на чл. 36 ЗА Висшият адвокатски 
съвет има правомощия само да определя 
размера на минималните възнаграждения, 
предмет на договаряне между адвоката и 
клиента, но не и да създава задължение за 
съда в случаите на прекомерност да присъжда 
възнаграждение, което да не бъде по-ниско 
от двукратния размер на възнагражденията, 
посочени в наредбата.
По направеното възражение за нищожност 
съдът приема следното: