Държавен вестник, бр. 95, 2013 г., стр. 3

БРОЙ  95	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  3  
действие на данъчния закон, защото целта е 
да се определи еднозначно точният момент на 
формирането на дохода от лихва по депозита 
на паричната сума. Тази необходимост възниква 
поради факта, че авансово получената сума все 
още не представлява подлежаща на облагане 
данъчна основа предвид обстоятелството, че 
до датата на падежа настъпват събития, кои-
то влияят върху размера на лихвата, оттам и 
върху окончателния размер, който вложителят 
ще получи като доход, определим точно едва 
на датата на падежа или на датата на прекра-
тяване на договора. В последната хипотеза е 
възможно дори вложителят да дължи връщане 
на част от авансово получената лихва, защото 
не е спазил срока, в който настъпва падежа 
по депозита. Затова според НАП въведеното 
с чл. 11, ал. 5 ЗДДФЛ правило за определяне 
времето на придобиване на дохода от лихви 
по депозитни сметки няма обратно действие, 
дори когато сумата е изплатена авансово преди 
влизане в сила на изменението на закона. Ми-
нистерският съвет, министърът на финансите 
и НАП, като отбелязват, че съгласно чл. 14, 
ал. 1 от Закона за нормативните актове (ЗНА) 
обратно действие на закона може да се въведе 
само по изключение с изрична норма, каквато 
в случая по отношение действието на чл. 11, 
ал. 5 ЗДДФЛ не е налице, предлагат искането 
на омбудсмана за обявяването є за противо-
конституционна да се отхвърли. 
Върховният административен съд и Висшият 
адвокатски съвет са представили становища, 
в които поддържат тезата, че с изменението и 
допълнението на ЗДДФЛ законодателят е на-
рушил основополагащия принцип за правовата 
държава, прогласен с чл. 4 от Конституцията. 
Приемат, че новосъздадената разпоредба на 
чл. 11, ал. 5 ЗДДФЛ има обратно действие, 
преуреждайки в полза на държавата вече 
създадени правоотношения във вреда на де-
позитанта. Според тях увреждането интересите 
на вложителите е налице, защото атакуваната 
разпоредба след 1 януари 2013 г., когато влиза 
в сила, създава възможност на органите по 
приходите да събират данък и върху доходи от 
лихви по депозитни сметки в търговски банки, 
получени преди 31 декември 2012 г., когато този 
вид доходи са били необлагаеми. Твърди се, 
че по този начин е придадено скрито ретроак-
тивно действие на чл. 11, ал. 5 ЗДДФЛ, което 
противоречи на материалноправния характер 
на закона, изискващ промените в данъчните 
закони да имат действие занапред, каквото е 
разбирането, изразено и в Решение № 9 от 1996 г. 
по к.д. № 9 от 1996 г. и Решение № 7 от 2001 г. 
по к.д. № 1 от 2001 г. на Конституционния съд. 
В представените становища се поддържа и те-
зата, че разпоредбата на чл. 11, ал. 5 ЗДДФЛ, 
която е в сила от 1 януари 2013 г., като допуска 
облагането с данък на доходи от лихви преди 
датата на влизане в сила на закона в тази част, 
нарушава принципа на равнопоставеност на 
данъчните субекти по отношение изпълнението 
на данъчното задължение, защото една част ще 
плащат данък върху доход за лихви, реализи-
ран и за минало време, а останалите само за 
данъчната 2013 година. Затова по същество 
предлагат разпоредбата на чл. 11, ал. 5 ЗДДФЛ 
да бъде обявена за противоконституционна.
Конституционният съд, като обсъди направе-
ното искане и становищата на заинтересуваните 
страни, за да се произнесе, взе предвид следното:
Досега у нас доходите на физически лица от 
лихви по банкови сметки са били изключени от 
данъчно облагане. Промяна в това разбиране 
на законодателя настъпва с приемането на За-
кона за изменение и допълнение на Закона за 
данък върху добавената стойност (ЗИДЗДДС), 
извършено от 41-вото Народно събрание. С § 57 
от преходните и заключителните разпоредби 
на ЗИДЗДДС (ДВ, бр. 94 от 2012 г., в сила от 
1 януари 2013 г.) е изменен чл. 13, ал. 1, т. 8 
ЗДДФЛ, като от кръга на необлагаемите доходи 
са изключени доходите, придобити от физически 
лица, от лихвите по депозитни сметки в търгов-
ски банки и клонове на чуждестранни банки, 
установени в държава – членка на Европейския 
съюз (EС), или в друга държава – страна по 
СЕИП. С новелата на чл. 38, ал. 13 ЗДДФЛ е 
въведено облагането им с окончателен данък 
и съгласно изменението на чл. 46, ал. 1 от 
същия закон е определена десет на сто ставка 
на данъка, с която се облага доходът. За целите 
на този вид данъчно облагане законодателят 
с новелата на § 1, т. 58 ЗДДФЛ е дефинирал 
понятието „депозитни сметки“ като банкови 
сметки за съхранение на пари за определен срок 
срещу възнаграждение (лихва). Следователно 
този вид банкови сметки са с фиксиран падеж, 
който е предмет на договаряне между банката 
и депозитанта, за разлика от други банкови 
сметки като разплащателните и спестовните 
сметки, които поначало са без фиксирана дата 
на падеж. Законодателят е въвел датата на 
падежа като разграничителен критерий, за да 
определи момента на получаване на дохода, 
защото само придобитият на падежа доход 
подлежи на облагане с окончателен данък. 
Общите правила за определяне момента на 
придобиване на доход, подлежащ на облагане 
по ЗДДФЛ, са уредени в чл. 11, ал. 1, т. 1, 2 и 
3 ЗДДФЛ. В първата хипотеза законодателят 
е посочил, че доходът се смята за придобит на 
датата на плащането на дохода в брой. Втората 
хипотеза предвижда, че при безналично плаща-
не доходът се смята за придобит на датата на 
заверяване на сметката на получателя на дохода 
или получаването на чека. В третата хипотеза 
е посочено, че моментът на придобиване на 
непаричен доход е датата на получаване на 
престацията. Тук следва да се уточни, че при 
доходи от лихви по депозитни сметки доходът 
се смята за придобит на датата на падежа, т.е. 
данъкът става дължим към момента на изти-