Държавен вестник, бр. 110, 2002 г., стр. 5

Б Р О Й  110
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  5
взаимна връзка. Те взаимодействат помежду си
и са проява на единната държавна власт и суве-
ренитет. Разделението на властите не трябва да
води до изолация, а до сътрудничество и взаи-
модействие между тях. Трите власти са равнос-
тойни, независими и се възпират една друга, но
също си взаимодействат (Решение № 6 от 1993 г.
по к.д. № 4 от 1993 г.; ДВ, бр. 36 от 1993 г.; Реше-
ние № 1 от 1999 г. по к.д. № 34 от 1998 г.—ДВ,
бр. 6 от 1999 г.; Решение № 15 от 1999 г. по к.д.
№ 11 от 1999 г.—ДВ, бр. 89 от 1999 г.).
Конкретната необходимост за съобразяване с
чл. 8 при прилагане на чл. 106 от Конституцията
е пояснена в също така задължително тълкува-
телно решение № 14 от 1995 г. по к.д. № 23 от
1995 г.—ДВ, бр. 85 от 1995 г. Прогласяването в чл. 8
от Конституцията на принципа за разделение на
властите изисква институционното изграждане и
съществуване на органите на всяка от трите влас-
ти. За да осъществяват дейността си, на тези ор-
гани трябва да се осигурят подходящи условия,
при създаване на които трябва да се държи смет-
ка на самостоятелността и значимостта им.
При упражняване на правомощието си по
чл. 106 от Конституцията да организира стопа-
нисването на държавното имущество Министер-
ският съвет е длъжен да се съобрази и със стату-
са на конституционно установени органи, като
президента, Народното събрание, съдебните
органи и Конституционния съд. В тези случаи
Министерският съвет следва да постъпи по на-
чин, който е в съответствие с йерархията и ком-
петентността на тези държавни органи, да не
затруднява дейността им, дори да не накърнява
техния престиж. Без изрично съгласие на тези
органи Министерският съвет не може да се раз-
порежда с държавните имоти, в които се поме-
щават посочените държавни институции (Реше-
ние № 14 от 1995 г. по к.д. № 23 от 1995 г.).
Разпоредбата на чл. 8 от Конституцията оп-
ределя съдебната като една от трите основни
власти. Какво включва тази власт е ясно и из-
черпателно посочено в посветената на нея глава
шеста от Конституцията. Министърът на право-
съдието като член на Министерския съвет при-
надлежи към изпълнителната власт, поради
което не е част от съдебната власт. Затова посо-
ченото в тълкувателно решение № 14 от 1995 г.
по к.д. № 23 от 1995 г. задължение на Министер-
ския съвет при упражняване на правомощията
си по чл. 106 да организира стопанисването на
държавното имущество, необходимо на органи-
те на съдебната власт, съобразно конституцион-
ния им статус е именно конкретно за тези орга-
ни и не се отнася за принадлежащия към изпъл-
нителната власт министър на правосъдието.
Поради изложеното Конституционният съд
приема, че Конституцията не възлага на Ми-
нистерския съвет директно или чрез Министер-
ството на правосъдието да се занимават със
стопанисването на държавното имущество,
предоставено на органите на съдебната власт.
По силата на чл. 106 от Конституцията Минис-
терският съвет осъществява само управленска-
та функция да организира стопанисването на
това имущество, като се съобразява с чл. 8 от
Конституцията и с конституционния статус на
съдебните органи.
При упражняване на правомощието си да
организира стопанисването на държавното
имущество, необходимо за функционирането
на съдебната власт, Министерският съвет, рес-
пективно министърът на правосъдието, след-
ва да предоставя това имущество пряко на
органите на съдебната власт, а не на органи,
принадлежащи към някоя друга от властите,
посочени в чл. 8 от Конституцията.
Да се организира стопанисването на държав-
ното имущество, необходимо за функционира-
нето на съдебната власт, означава да се разпре-
дели и повери на съдебната власт за стопанис-
ване конкретен държавен имот в определено
населено място за задоволяване на нейните
нужди. Нелогично е да се приеме, че в един
отдалечен от столицата съдебен район минис-
търът на правосъдието може да извършва дей-
ствия, свързани с поддържане сградата на съда,
респективно прокуратурата. Много често тези
действия са бързи, неотложни или незначител-
ни. Именно ползвателите, на които е възложе-
но стопанисването от органите на изпълнител-
ната власт (било Министерският съвет или ми-
нистърът на правосъдието), биха могли най-бър-
зо или най-рационално с оглед конкретните по-
требности да осъществяват тази дейност.
На кои от органите на съдебната власт Ми-
нистерският съвет следва да предоставя стопа-
нисването на държавното имущество е въпрос,
свързан с автономността на съдебната власт, и
следва да се реши вътре в нея. Достатъчно е
само в акта на разпореждане на Министерския
съвет да се посочи конкретният обект в конк-
ретното населено място, предназначен за задо-
воляване на нуждите на съдебната власт.
Третото тълкувателно питане е дали поня-
тието “независима”, употребено за съдебната
власт по чл. 117, ал. 2 от Конституцията, включ-
ва в себе си и независимост в стопанисването на
предоставеното є имущество.
Конституционната разпоредба в първото си
изречение прокламира независимост на съдеб-
ната власт като една от трите власти в държава-
та. Във второто изречение е посочено, че при
осъществяване на своите функции съдиите, съ-
дебните заседатели, прокурорите и следователи-
те се подчиняват само на закона. Така се гаранти-
ра независимостта на физическите лица, участва-
щи в правораздаването, когато осъществяват сво-
ите функции. Независимостта на тези лица е об-
съждана и пояснена в редица решения на Консти-
туционния съд (Решение № 6 от 1993 г. по к.д. № 4
от 1993 г.—ДВ, бр. 36 от 1993 г.; Решение № 3 от
1998 г. по к.д. № 1 от 1998 г.—ДВ, бр. 29 от 1998 г.;
Решение № 11 от 1998 г. по к.д. № 10 от 1998 г.—
ДВ, бр. 52 от 1998 г.; Решение № 1 от 1999 г. по
к.д. № 34 от 1998 г.—ДВ, бр. 6 от 1999 г.).