Държавен вестник, бр. 97, 2025 г., стр. 25

БРОЙ  97	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  25   
по отношение на раса, цвят, национален или 
етнически произход“ по отношение на правото 
на обществено здравеопазване и медицинско 
обслужване.
Един от принципите, посредством които 
държавата гарантира „опазването на здравето 
на гражданите като състояние на пълно физи­
ческо, психическо и социално благополучие“ 
като „национален приоритет“, е осигуряването 
на „достъпна и качествена здравна помощ“ 
(чл. 2, ал. 2 ЗЗ). Така и чл. 86, ал. 1, т. 3 ЗЗ 
изрично предвижда, че всеки пациент има право 
на „достъпна и качествена здравна помощ“, а 
според чл. 81, ал. 2, т. 1 ЗЗ един от принципите, 
въз основа на които се осъществява правото на 
достъпна медицинска помощ, е качеството на 
медицинската помощ. Същевременно според 
чл. 55, ал. 2, т. 4 ЗЗО част от задължителното 
съдържание на националните рамкови договори 
за медицинските дейности е включването на 
„критерии за качество и достъпност“ на меди­
цинската помощ и в този смисъл изискването 
за качество е обвързано с разходването на 
публични средства чрез закупуване от НЗОК 
на медицинска помощ в рамките на обемите, 
договорени в националните рамкови договори, 
и в съответствие с бюджета на НЗОК за съот­
ветната година (чл. 55а, ал. 1 ЗЗО). В същия 
контекст и общата разпоредба на чл. 2, ал. 3 
ЗЗО обвързва закупуването от НЗОК на здрав­
ни дейности, „съответстващи на критерии за 
качество и достъпност“.
От своя страна, качеството на медицинската 
помощ е логически обусловено от наличието 
на квалифицирани медицински специалисти, 
които непосредствено да я осигуряват. Във 
връзка с това според чл. 59в, т. 1 ЗЗО един от 
критериите за „достъпност и качество на меди­
цинската помощ“ е „обезпеченост на лечебното 
заведение по чл. 9 от Закона за лечебните за­
ведения с медицински специалис­ти на основен 
трудов договор“. В Решение № 9 от 2010 г. по 
к.д. № 4/2010 г. Конституционният съд изрично 
е обърнал внимание, че „обезпечеността на 
лечебното заведение с квалифициран персонал 
на основен трудов договор“ пряко се свързва 
с правото на достъпна медицинска помощ, 
произтичащо от задължението на държавата да 
закриля здравето на гражданите и да контро­
лира всички лечебни заведения (чл. 52, ал. 3 и 
5 от Конституцията). В този смисъл и според 
чл. 12(d) от Общо коментарно становище № 14 
на Комитета по икономически, социални и 
културни права към ООН относно „Правото на 
най-високия достижим стандарт на здраве (член 
12 от Международния пакт за икономически, 
социални и културни права)“ от 11.08.2000 г. 
(E/C.12/2000/4) едно от измеренията на дос­
тъпността на „здравните съоръжения, стоки и 
услуги“ е качеството, поради което „здравните 
заведения, стоки и услуги трябва да бъдат и 
научно и медицински подходящи и с добро 
качество“, което изисква, „наред с другото, 
квалифициран медицински персонал“.
Съдът намира за необходимо да отбележи, 
че необходимостта от обезпечаване на правото 
на здраве на гражданите чрез осигуряване на 
квалифицирани медицински специалисти е 
призната като задължение на Република Бъл­
гария в качеството є на държава – членка на 
ЕС, в Препоръка на Съвета на ЕС от 8 юли 
2025 г. относно икономическата, социалната, 
трудовата, структурната и бюджетната поли­
тика на България (С/2025/3976), където в § 38 
изрично е посочено, че „броят на медицин­
ските сестри и общопрактикуващите лекари 
в България отново намаля през 2023 г.“, което 
„подкопава достъпа до медицински услуги и 
тяхното качество“. Въз основа на това на Ре­
публика България е препоръчано през 2025 и 
2026 г. да предприеме действия, с които „да 
подобри достъпа до здравни услуги“, както и 
да се справи с „недостига и неравномерното 
разпределение на здравните специалисти с цел 
повишаване на ефективността, достъпността и 
капацитета на системата на здравеопазване“.
Осигуряването на квалифицирана меди­
цинска помощ посредством обезпечаване на 
лечебните заведения за болнична помощ с 
медицински специалисти, от своя страна, се 
намира във връзка с осигуряване на справедливо 
и достойно заплащане на техния труд, като по 
този начин се гарантира самото конституционно 
право на труд на тези лица в изпълнение на 
задължението на държавата да създаде „усло­
вия за осъществяване на това право“ (чл. 16 и 
чл. 48, ал. 1 от Конституцията). Във връзка с 
това разпоредбата на чл. 48, ал. 4 от Основния 
закон предвижда, че работниците и служители­
те имат право на „заплащане, съответстващо 
на извършената работа“. В същия смисъл и 
според чл. 1, ал. 3 от Кодекса на труда (КТ) 
уредбата на трудовите правоотношения целѝ 
да осигури „свободата и закрилата на труда“, 
както и „справедливи и достойни условия на 
труд“. Изискването за „справедливи“ условия 
на труд се свързва с необходимостта работни­
кът или служителят да получава равностойно 
и еквивалентно заплащане на положения труд 
като предпоставка за осигуряване на стан­
дарт на живот, съобразен с прокламираното 
в Преамбюла на Конституцията достойнство 
на личността като „върховен принцип“. Тази 
необходимост произтича и от обвързващите 
Република България международни актове. 
Така според чл. 7 МПИСКП осигуряването 
на „справедливи и благоприятни условия на 
труд“ изисква гарантиране на „справедлива 
заплата“ и „сносен живот“ за работещите и 
семействата им.
Съдът също така обръща внимание, че наред 
с правото на труд Конституцията прогласява 
изрично правото на минимално трудово въз­
награждение, както и на заплащане, съответ­
стващо на извършената работа (чл. 48, ал. 5 
от Конституцията). В този смисъл правото на 
достойно и справедливо трудово възнаграж­
дение е съществен елемент от съдържанието