Държавен вестник, бр. 46, 2022 г., стр. 7

БРОЙ  46	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  7  
здравето на хората, разумно и рационално 
използване на природните ресурси и др. Тази 
съюзна политика е регламентирана от широк 
кръг правни актове, като в частност политиката 
по водите е уредена от Директива 2000/60/ЕО 
(Рамковата директива за водите), Директива 
2006/118/ЕО на Европейския парламент и на 
Съвета за опазване на подземните води от 
замърсяване и влошаване на състоянието им, 
Директива 2008/105/ЕО на Европейския парла­
мент и на Съвета за определяне на стандарти 
за качество на околната среда в областта на 
политиката за водите и много други. В Закона 
за водите изрично са посочени голям брой 
съюзни директиви, транспонирани със закона 
или пряко относими към него, и са посочени 
редица „релевантни актове“. Съгласно чл. 193 
ДФЕС държавите членки могат да приемат по-
строги предпазни мерки, ако са съвместими с 
Учредителните договори на ЕС.
Таксите по чл. 194 ЗВ са част от регулира­
нето на дейностите по управление на водите, 
основаващо се на принципите, установени в 
чл. 192, ал. 1 от този закон, и на Рамковата 
директива за водите. Пряко относими към 
предмета на делото са и съображения 4, 11, 
13, 17, 18, 19, 26, 33, 34 и 38 от преамбюла 
и разпоредбите на чл. 1 (Цел) и чл. 2 (Оп­
ределения), т. 1 („Повърхностни води“), т. 3 
(„Вътрешнотериториални води“), т. 4 („Река“), 
т. 7 („Крайбрежни води“), т. 11 („Водоносен 
хоризонт“), т. 33 („Замърсяване“) от Рамковата 
директива. Те не налагат определено конкрет­
но съдържание на вътрешните правни норми 
относно определянето и/или изчисляването на 
таксите за ползване на води или водни услуги. 
Оспорената норма на чл. 194, ал. 4, т. 1 ЗВ е 
мярка по транспониране, която не възпроиз­
вежда конкретна норма от транспонираната 
съюзна директива, а се вписва във и служи за 
постигане на поставените от нея цели и посо­
чени дължими от държавите членки резултати.
Относимата съюзна правна уредба не налага 
конкретни задължения за държавите членки 
относно правния режим на приложимите в 
обсъжданата материя такси. Тя оставя на дър­
жавите членки свобода на преценка относно 
начина на определяне или изчисляване на 
таксите в рамките на общите изисквания и 
цели на директивата и стандартите, установе­
ни от нея и от други относими разпоредби на 
правото на ЕС, посочени по-горе. 
Оспорената разпоредба на чл. 194, ал. 4, 
т. 1 ЗВ е националната законодателна мярка 
за постигане на определените в Рамковата 
директива резултати, която остава в пределите 
на предоставената свобода на преценка и е в 
съответствие с духа и буквата на относимите 
норми на правото на ЕС. Тя е приложимото 
право в съдебното производство пред сезиращия 
субект – тричленен състав на ВАС, и съответ­
но – годен предмет на преценка в настоящото 
конституционно производство.
ІІІ. Конституционна защита на околната 
среда и водите 
Опазването на околната среда е прогласе­
на от Конституцията на Република България 
ценност с оглед защита на интересите както 
на обществото като цяло, така и на правата на 
отделните граждани. Конституцията потвърж­
дава необходимостта от осигуряване на здра­
вословна околна среда за благосъстоянието на 
човека и осъществяването на основните права 
на човека, включително и правото на живот. 
Разпоредбата на чл. 55 закрепва като основно 
право правото на гражданите на здравословна 
и благоприятна околна среда в съответствие с 
установените стандарти и нормативи, а чл. 15 
налага задължения на държавата да осигурява 
опазването и възпроизводството на околната 
среда, поддържането и разнообразието на 
живата природа и разумното използване на 
природните богатства и ресурсите на стра­
ната (Решение № 5 от 19.04.2019 г. по к.д. 
№ 12/2018 г.). Неделима част от тези задъл­
жения е опазването на водите. 
Предвидените в чл. 15 от Основния закон 
задължения обвързват всички правни субекти, 
но държавата има отговорност за осигуряване 
на опазването и възпроизводството на околната 
среда и на изпълнението на задълженията към 
околната среда на другите правни субекти. 
Едно от проявленията на тази отговорност 
е задължението на законодателя да създаде 
такова законодателство, което да гарантира 
осъществяването на правата по чл. 15 и 55 от 
Конституцията, като грижата за околната среда 
следва да се осигури на всички равнища на 
правна регулация (Решение № 6 от 16.06.2020 г. 
по к.д. № 10/2019 г. и Решение № 12 от 2013 г. 
по к.д. № 9/2013 г.). Задълженията, произти­
чащи от чл. 15 от Конституцията, са „импе­
ратив“, който се отнася до „всички дейности“ 
на държавата (Решение № 12 от 28.11.2013 г. 
по к.д. № 9 от 2013 г.). 
Разпоредбите на чл. 15 и 55 от Конституция­
та, разгледани в систематична и телеологичес-
ка връзка, показват, че защитата на околната 
среда не се свежда просто до съхранението 
на един ресурс, а е важно средство за оси­
гуряване на това общо благо и за защита на 
широк спектър от неимуществени интереси 
на гражданите. 
Законът за водите е основният правен акт 
в българската правна система, закрепващ 
принципите и правната рамка на екологич­
ното използване на водите, вкл. чрез система 
от предпазни мерки и стимули, целящи из­
бягването на негативното въздействие върху 
околната среда от човешката дейност, което е 
важен приоритет в условията на изключителен 
натиск върху околната среда, включително 
големите загуби на води през последните 
десетилетия. Законът има решаваща роля за 
изграждането на национална система за осигу­