Държавен вестник, бр. 61, 2004 г., стр. 14

С Т Р .  14
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  61
като представителите на своите държави. Ев-
ропейската комисия, състояща се от поне по
един комисар от всяка страна членка, но не
повече от двама (чл. 213 от Договора за ЕО;
изм. с Договора от Ница), е институцията, за-
щитаваща интересите на Съюза. Нейните
членове се номинират от Европейския съвет,
одобряват се от Европейския парламент и се
назначават от Съвета; те не са представители
на своите правителства и по време на манда-
та си не получават инструкции от тях. Следо-
вателно въпросът за представителството на
държавата в тези органи на ЕС не стои и не
следва да се разглежда.
5. За предварителния контрол на национал-
ния парламент при изработване актовете на
вторичното общностно право
Предварителният контрол в процеса на из-
работване актовете от органите на ЕС е инс-
титуционализиран вече като част от процеса
на вземане на решения от органите на ЕС. В
Протокола за ролята на националните парла-
менти от 1997 г. се предвижда националните
парламенти да наблюдават и се произнасят
върху проектите за юридическите актове,
създавани от институциите на ЕС. В Прото-
кола за прилагане на принципите за субсиди-
арност и пропорционалност към Конституци-
ята за Европа също се предвиждат подобни
разпоредби. Дали парламентът на Република
България ще включи в националната Конс-
титуция подобно правило или не, в какъв
смисъл ще бъде формулирано то (рамките на
правомощията на националните парламенти
в тази дейност са очертани от актовете на
първичното общностно право), това е въпрос
на политическо решение между парламентар-
но представените партии и в кръга на законо-
дателната целесъобразност. Конституционни-
ят съд не може да играе никаква роля при
решаването му, поради което искането в тази
част също следва да бъде отклонено.
6. За европейската заповед за задържане
Въпросът за европейската заповед за арест
по т. 6 от искането отново няма връзка с тълку-
ването на понятията “формата на държавно
устройство и формата на държавно управление”
и това е очевидно. Претендираното изменение
на Конституцията, за да се въведе действието
на европейската заповед за задържане и проце-
дурата по предаване между държавите членки
съгласно изискванията на Рамковото решение
на Съвета на ЕС от 13.06.2002 г., налага да от-
падне конституционната забрана български
гражданин да бъде предаван на чужда държа-
ва—по чл. 25, ал. 4. Веднага подобно измене-
ние на Конституцията би предизвикало въпро-
са — ще бъде ли засегнат принципът за неотме-
нимост на придобити основни права по чл. 57,
ал. 1 от Конституцията, чието изменение може
да се извърши само чрез Велико Народно съб-
рание—чл. 158, т. 4 от Конституцията.
В решението си Конституционният съд об-
съжда точно тези въпроси и стига до извода,
че принципът по чл. 57, ал. 1 от Конституци-
ята не се засяга. С това обаче решението из-
лиза извън предмета на искането, респ. извън
обема, до който то е допуснато за разглежда-
не по същество.
И това е така, защото в изрично уточнение
искателят заявява, че разпростира искането си
само по отношение тълкуване на т. 3 от чл. 158
от Конституцията, т. е. не желае тълкуване на
т. 4 от същата норма. (Това бе една от причини-
те авторът на ОМ да иска уточняване на иска-
нето.) При така очертаната рамка на питането
Конституционният съд не може да даде отго-
вор на въпроса по т. 6, защото той прави иска-
нето в тази част излизащо извън предмета му и
всяко произнасяне по този въпрос би било не-
допустимо. Конституционният съд не действа
ex offitio.
7. За допълване социалните признаци за
равно третиране по чл. 6 от Конституцията
Последният поставен в искането въпрос се
отнася до разширяване признаците на равно-
правие на гражданите, посочени в Конститу-
цията в съответствие с Хартата на основните
права на ЕС.
Социалните признаци, които не могат да
бъдат основание за неравно третиране, са из-
черпателно посочени в чл. 6, ал. 2 от Консти-
туцията (съгласно Тълкувателно решение
№ 14 от 1992 г. по к.д. № 14 от 1992 г.). Дали
парламентът ще разшири изброяването в едно
бъдещо изменение на чл. 6 от Конституцията
е отговор, който Конституционният съд не
може да даде и не би трябвало да препоръчва
на законодателя. Посоченото сравнение с
признаците, фигуриращи в Хартата на основ-
ните права на Съюза, е аргумент, който, от
една страна, е преждевременно изложен (за-
щото Хартата към този момент има характер
само на политическа декларация, без да е юри-
дически задължителна, а включена в Консти-
туцията на Европа, ще влезе в сила след ня-
колко години), а от друга страна, е адресира-
но неправилно към Конституционния съд.
По същество това е предложение за измене-
ние на Конституцията и президентът на репуб-
ликата има право на инициатива за изменение
и допълнение на Конституцията—чл. 154, ал. 1
от Основния закон. Но регулирането на общес-
твени отношения с траен правен характер е
правомощие на Народното събрание, произти-
чащо от неговата законодателна компетентност.
Конституционният съд не може да определя в
какъв обем да бъдат уредени признаците, кои-
то не могат да бъдат основание за неравно тре-
тиране на конституционно ниво. Отделен е въп-
росът, че едно изменение на Конституцията в
тази материя не засяга понятията за “форма на
държавно устройство и форма на държавно
управление”.