Държавен вестник, бр. 85, 2021 г., стр. 6

СТР.  6	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  85
те на т. 1, буква „с“ на същия член, трябва 
своевременно да бъде изправено пред съдия 
или пред длъжностно лице, упълномощено 
от закона да изпълнява съдебни функции, за 
произнасяне по законността на задържането 
му. В същия смисъл е и чл. 9 от Пакта, чийто 
§ 3 предвижда всяко лице, арестувано или 
задържано по обвинение в престъпление, да 
бъде в най-кратък срок изправяно пред съдия 
или друго длъжностно лице, упълномощено 
от закона да упражнява съдебна власт.
Правото на защита (чл. 56 от Конститу-
цията), в това число и съдебна (чл. 122 от 
Конституцията), е основно, всеобщо и лично 
право на гражданите, то е средство за защита 
на други техни нарушени или застрашени 
права или законни интереси и тяхна гаранция 
(Решение № 3 от 1994 г. по к. д. № 1/1994 г., 
Решение № 11 от 1998 г. по к. д. № 10/1998 г., 
Решение № 4 от 2012 г. по к. д. № 14/2011 г. и 
др.). Процесуалните гаранции за правата на 
човека имат първостепенно значение, което 
за личността може да се окаже практически 
по-важно от самото материално право. Кон-
ституционният съд изрично е приемал, че 
стандартите относно правото на достъп до 
съд като част от правото на защита, прила-
гани в България, не могат да бъдат по-ниски 
в сравнение с онова, което предвиждат уста-
новените международни стандарти (Решение 
№ 3 от 2011 г. по к. д. № 19/2010 г., Решение 
№ 1 от 2012 г. по к. д. № 10/2011 г.). Поради 
това конституционният законодател е приел, 
че най-важните процедурни гаранции са има-
нентно присъщи на правото на лична свобода 
и неприкосновеност, както то е регламенти-
рано в чл. 30 от Конституцията. Процедурите 
на национално ниво трябва да се подчиняват 
на изискванията на принципа на правовата 
държава и на водещите международни стан-
дарти за защита на основните права, приети 
от българската държава. Между тях и съот-
ветните конституционни разпоредби няма 
същностно противоречие. Напротив, те са в 
синхрон, взаимно се обогатяват и образуват 
общ инструментариум за защита на правото 
на лична свобода и неприкосновеност. 
Предвид изложеното, с оглед характера 
и съдържанието на тези права в тяхната 
регламентация на конституционно ниво и в 
текстовете на Конвенцията и Пакта, съдът 
счита, че, осъществявайки нормения контрол 
за конституционност по отношение на оспо-
рената разпоредба на чл. 64, ал. 2, изр. второ 
от НПК, ще следва да изхожда от изключи-
телното значение на правото на ефективен 
съдебен контрол срещу незаконно и произ-
волно задържане и да обсъжда и посочените 
международноправни норми в светлината на 
прогласените от тях принципи и стандарти 
наред с практиката на Европейския съд по 
правата на човека (ЕСПЧ) и на Комитета 
по правата на човека на Организацията на 
обединените нации (КПЧ) по тяхното тълку-
ване и прилагане (Решение № 2 от 1998 г. по 
к. д. № 15/1997 г., Решение № 11 от 1998 г. по 
к. д. № 10/1998 г., Решение № 3 от 2011 г. по 
к. д. № 19/2010 г., Решение № 8 от 2019 г. по 
к. д. № 4/2019 г.). Този подход не е прецедент 
в практиката на Конституционния съд, до-
колкото е бил възприет и с други предходни 
негови решения в производства по реда на 
чл. 149, ал. 1, т. 2, предл. първо във връзка 
с чл. 150, ал. 3 или 4 от Основния закон 
(Решение № 2 от 2015 г. по к. д. № 8/2014 г., 
Решение № 14 от 2018 г. по к. д. № 12/2017 г.). 
Задържането под стража е най-тежката 
мярка за неотклонение и мярка за процесу-
ална принуда, уредена в раздел II на НПК, 
която с най-висок интензитет засяга правата 
на обвиняемия, подчинявайки го на волята 
на държавата за постигане на определени, 
предвидени в закон (чл. 57 от НПК) цели – да 
се попречи на обвиняемия да се укрие, да 
извърши престъпление или да осуети при-
веждането в изпълнение на влязла в сила 
присъда. Взетата по надлежен начин мярка 
за неотклонение задържане под стража ов-
ластява държавата да ограничи определени 
конституционно признати права на гражда-
ните, сред които водещото е ограничението 
на правото по чл. 30 от Конституцията на 
лична свобода и неприкосновеност. За да га-
рантира постигането на баланс между двете 
основни ценности – обществения интерес от 
ефективна борба с престъпността и защита 
на правата на гражданите – законодателят 
предвижда, че всяко задържане на едно лице 
като мярка за неотклонение (задържане под 
стража и домашен арест) се взема и контро-
лира единствено от съда. В досъдебната фаза 
на наказателния процес тази процедура е 
уредена в чл. 64 и 65 от НПК. Основна нейна 
присъща характеристика е, че тя се провежда 
пред съд като съдебна процедура. Мярката за 
неотклонение задържане по стража може да 
бъде взета само в производството по чл. 64, 
ал. 1 – 5 от НПК, което изисква наличие на 
искане на прокурор за вземане на тази мярка 
за неотклонение (ал. 1), осигуряване незабав-
но на явяването на обвиняемия пред съда от 
прокурора (ал. 2) и незабавно разглеждане 
на делото от съда с участието на прокурора, 
обвиняемия и неговия защитник (ал. 3).
Конституционният съд споделя разбира-
нето, че предвид значимостта на намесата в 
правото на лична свобода и неприкосновеност 
процедурата при първоначалното вземане 
на мярка задържане под стража по чл. 64, 
ал. 1 – 5 от НПК трябва да отговаря на след-
ните изисквания: тя трябва да е „автоматич-
на“ – не трябва да се поставя в зависимост от 
волята на лицето, чието задържане се иска 
от прокурора; съдията е длъжен да изслуша 
лично явяващото се (изправеното) пред него 
лице; тя трябва да отговаря на стандартите 
за надлежна наказателна процедура пред съд, 
като производството трябва да е състезателно, 
да осигурява равенство на страните, равни 
възможности за достъп до доказателствата по 
делото, които са относими към задържането 
на обвиняемия, възможност за изразяване 
на становище на обвиняемия по доводите на