Държавен вестник, бр. 64, 2025 г., стр. 54

СТР.  54	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  64
лагащия за конституционния ред принцип 
на разделение на властите – да не се допусне 
подчиняването на една власт на друга.
С лед Решен ие № 13 о т 2024 г. по 
к.д. № 1/2024 г. е създадено ново правно 
положение от едновременното действие на кон­
ституционни норми, запазили своето действие 
поради обявяване за противоконституционни 
на част от промените в Конституцията, и 
други, които са влезли в сила в резултат на 
нейната промяна. Такъв е случаят със запаз­
ване на редакцията на чл. 99, ал. 7 поради 
обявяване за невалидна на заместващата я 
разпоредба в резултат на произнасянето на 
Конституционния съд. Като ефект в чл. 99, 
ал. 5 не се съдържа правило за разпускане на 
парламента, но в чл. 99, ал. 7 е предвидено, 
че „[в] случаите на ал. 5 и 6 президентът не 
може да разпуска Народното събрание през 
последните три месеца от своя мандат. Ако 
в този срок парламентът не може да със­
тави правителство, президентът назначава 
служебно правителство“. Препращането към 
случая по ал. 5, което се съдържа в ал. 7, 
налага разбирането, според което забрана за 
разпускане на парламента е валидна само 
през последните три месеца от мандата на 
президента. Per argumentum a contrario, ако 
необходимостта от назначаване на служебно 
правителство е възникнала извън този период, 
няма пречка президентът да разпусне парла­
мента. Това създава вътрешно напрежение в 
Основния закон, което нарушава устоите на 
правовата държава.
При действащата редакция на чл. 99, ал. 7 
от Конституцията промяната в чл. 102, ал. 3, 
т. 3 също създава несъгласуваност между 
разпоредбите на Основния закон. Ако от 
чл. 99, ал. 7 следва, че президентът не може 
да разпуска Народното събрание в случай 
на непостигане на съгласие за образуване на 
служебно правителство само през последните 
три месеца от своя мандат, то разпускането 
извън този период ще налага издаване на 
указ, който подлежи на приподписване от 
вече назначения служебен министър-предсе­
дател. Абсурдността на такъв извод очертава 
още веднъж нарушения баланс и липсата на 
вътрешна съгласуваност на Основния закон 
с направените в него промени със ЗИД на 
Конституцията, включително в обсъжданата 
им част.
Предвид изложеното считам, че измене­
нията в чл. 99, ал. 5 и в чл. 102, ал. 3, т. 3 от 
Конституцията, направени с § 7, т. 1 и § 8 от 
ЗИД на Конституцията, отнемат съществена 
част от правомощията на президента и са в не­
съответствие с чл. 158, т. 3 от Конституцията.
ІІІ.Б. Според съдиите Надежда Джелепо­
ва, Красимир Влахов и Десислава Атанасова 
исканията за установяване на противоконсти­
туционност на чл. 99, ал. 5, изр. 2 и чл. 102, 
ал. 3, т. 3 от Конституцията, както са въведени 
с § 7, т. 1 и § 8 ЗИД на Конституцията, са 
неоснователни, а оспорените разпоредби не 
са противоконституционни, тъй като не анга­
жират компетентността на Великото Народно 
събрание по чл. 158, т. 3 от Конституцията.
Съдиите посочват, че като изходна пози­
ция при извършване на преценка за консти­
туционосъобразност на оспорената промяна 
е необходимо да се съобразят постановките 
на Тълкувателно решение № 3 от 2003 г. по 
к.д. № 22/2002 г., според което формата на 
държавно управление по смисъла на чл. 158, 
т. 3 от Конституцията включва и изградена­
та от Великото Народно събрание система 
от висши държавни институции, тяхното 
съществуване, мястото им в съответната 
власт, организацията, условията, начина на 
формиране и мандата им, както и възложе­
ните от Конституцията на тези институции 
дейности и правомощия, „доколкото с изме­
нението им се нарушава баланса между тях“. 
Това дадено на основание чл. 149, ал. 1, т. 1 
от Конституцията задължително тълкуване 
обвързва и Конституционния съд, доколкото 
след издаване на тълкувателния акт „той 
образува с първичния акт единство, като, 
образно казано, тълкуващият акт се слива 
с тълкувания“, поради което „първичният 
акт не може повече да се прилага по начин, 
който се различава от постановеното във 
връзка с него решение на Конституционния 
съд“ (Тълкувателно решение № 8 от 2005 г. 
по к.д. № 7/2005 г.).
Предвид изложеното съдиите намират, че 
когато се преценява дали с една конституцион­
на промяна е нарушен балансът между висшите 
държавни органи като основание промяната 
да ангажира изключителната компетентност 
на Великото Народно събрание, критерият 
следва преди всичко да е функционален и да 
се основава на анализ на правомощията и 
функционирането на тези органи (в разглежда­
ния случай – Народно събрание, президент и 
Министерски съвет). В този контекст се налага 
да се изясни дали с променената редакция на 
първото изречение и новото второ изречение 
на чл. 99, ал. 5 се стига до такава промяна 
в баланса в отношенията между посочените 
висши държавни органи. Това предполага 
преди всичко съобразяване какво беше съдър­
жанието на конституционната уредба преди 
извършената през 2023 г. промяна. 
Според предишната редакция на чл. 99, 
ал. 5 от Конституцията, ако не се постигне