Държавен вестник, бр. 36, 2011 г., стр. 11

БРОЙ  36	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  11  
за двойно гражданство (чл. 25, ал. 1) и третира 
като равни българските граждани, независи­
мо от факта, че някои от тях могат да имат 
и друго, освен българското си гражданство 
(чл. 26, ал. 1). Текстовете на чл. 4, ал. 3 и 
5 от Изборния кодекс в частта им „няма 
гражданство в държава извън Европейския 
съюз“ въвеждат дискриминация по чл. 6, ал. 2 
на основание на произхода на лицата. Това 
е така, доколкото двойно гражданство по 
действащата конституционна уредба, съдър­
жаща се в чл. 25, ал. 1, може да се придобие 
само по произход в случай, че отечественото 
законодателство на другия родител, който 
не е български гражданин, съдържа същата 
правна норма като тази в текста на чл. 21, 
ал. 1 от Конституцията.
Нелогично и неприемливо е обвързването 
на ограниченията на пасивното избирателно 
право, съдържащи се в чл. 4, ал. 3 и 5 от 
Изборния кодекс, с текста на чл. 4, ал. 3 от 
Конституцията на Република България. Не­
допустимо е Република България да участва 
в изграждането и развитието на Европейския 
съюз, като предоставя в изборния процес пове­
че права на гражданите на държави – членки 
на Европейския съюз, които не са български 
граждани, отколкото на българските гражда­
ни, които на основата на своя произход имат 
двойно гражданство на държава, която не е 
член на Европейския съюз.
Съдиите Емилия Друмева, Владислав 
Славов, Благовест Пунев, Цанка Цанкова, 
Стефка Стоева и Румен Ненков считат, че 
оспорването е неоснователно.
1. В Конституцията са въведени редица 
изисквания към упражняването на правото 
да бъдеш избиран, т.е. пасивното избирател­
но право. То няма самостоятелно обособена 
конституционна уредба в главата „Основни 
права и задължения на гражданите“, каква­
то уредба има активното избирателно право 
(чл. 42, ал. 1 от Конституцията); уредено е 
в Конституцията като изисквания за изби­
раемост, на които кандидатите и избраните 
титуляри на висши длъжности в държавата, 
избираеми на национално ниво пряко и не­
пряко, трябва да отговарят – пряко избира­
ните народни представители (чл. 65, ал. 1 от 
Конституцията) и президент и вицепрезидент 
(чл. 93, ал. 2 и чл. 94 от Конституцията), 
както и министър-председателят и другите 
членове на Министерския съвет (чл. 110 от 
Конституцията). Конституционният съд в сво­
ята практика акцентира върху тази същност 
на предпоставките за избираемост – те са 
изисквания към всеки, който се кандидатира 
на такива избори (Решение № 3 от 2001 г. по 
к.д. № 16 от 2000 г., Решение № 12 от 1996 г. 
по к.д. № 13 от 1996 г.). За заемането на дру­
ги конституционно предвидени длъжности 
чрез избори – членове на ЕП от Република 
България, общински съветници и кметове, 
Конституцията не поставя изрични изисква­
ния; оставя ги на законодателя – чл. 42, ал. 3, 
чл. 138 и чл. 139, ал. 1 от Конституцията, при 
спазването на принципа за всеобщо избира­
телно право – всички, които отговарят на 
поставените изисквания, имат право да се 
кандидатират. Поради това аргументът, че 
оспореното законово изискване представлява 
дописване на Конституцията, няма опора в 
самата нея, тъй като тя регламентира из­
бираемостта като конкретни изисквания за 
заемането на отделните висши длъжности, 
а за други – предоставя тяхното определяне 
на законодателя при спазването на чл. 10 от 
Конституцията.
2. За конституционните длъжности, зае­
мани чрез избори на национално равнище, 
Конституцията изрично поставя негативното 
изискване кандидатите, респ. титулярите им да 
нямат друго освен българско гражданство. От 
1995 г. насам същото изискване е въведено и за 
общински съветници и кметове със ЗМИ (отм.). 
Присъствието на такова негативно изискване 
се обяснява с конституционното положение, 
че в съвременното правно пространство на 
България се проявява търпимост към това, 
български гражданин да има гражданство и 
на друга държава (Решение № 3 от 2004 г. на 
КС по к.д. № 3 от 2004 г.). Основанието за 
това положение не е уредбата на чл. 25, ал. 1 
от Конституцията, както се сочи в искането. 
В чл. 25, ал. 1 от Конституцията принципно 
се регулират двата начина за придобиване 
гражданство на Република България по 
рождение: по произход и субсидиарно – по 
месторождение, както и придобиването по 
натурализация. В чл. 25, ал. 1 от Конститу­
цията институтът на двойното гражданство 
няма място. Фигурата на двойното граждан­
ство присъства в Конституцията (чл. 65, ал. 1) 
само като негативно изискване за избираемост 
на народни представители и с позоваване на 
него – за избираемост на президент/вицепре­
зидент и министри.
Конституционният съд има произнасяне 
относно законовото изискване кандидатите за 
общински съветници и за кметове да нямат 
двойно гражданство. В Решение № 15 по к.д. 
№ 21 от 1995 г. след анализ и аргументация 
се прави изводът, че в посочените в Кон­
ституцията хипотези, недопускащи двойно 
гражданство – за народни представители, 
президент и вицепрезидент, министри, общ 
и водещ критерий е упражняването на пуб­
лична власт. Това конституционно положение 
не изключва правото на българската държава 
чрез закон да предвиди други случаи, в които 
гражданството на друга държава да е пречка 
за упражняването на пасивното избирателно 
право, защото публична власт се упражнява 
не само на конституционно, но и на местно,