Държавен вестник, бр. 95, 2011 г., стр. 11

БРОЙ  95	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  11  
както всякаква намеса на която и да е от 
властите в преценката и избора на другата 
власт, така и силово налагане на волята на 
една институция по отношение на друга, до­
колкото става въпрос за дългосрочни и стра­
тегически интереси на нацията. Ръководейки 
се от това разбиране, Конституционният съд 
с Решение № 14 от 1995 г. постановява, че 
функциите на конституционно установените 
органи предполагат конституционноправен 
статус, „който не може да бъде накърняван 
не само чрез намеса и подчинение, което би 
представлявало непосредствено нарушение на 
основното начало на разделение на властите, 
но и чрез засягане на престижа и достойн­
ството им по начин, който не се отнася пряко 
до изпълнението на функциите им“. Поради 
това Конституционният съд счита, че тези 
оспорени изменения и допълнения на Закона 
за дипломатическата служба недопустимо 
засягат конституционните правомощия на 
държавния глава за назначаване и освобож­
даване от длъжност на ръководителите на 
задграничните представителства на Република 
България и следва да се обявят за противо­
конституционни. 
4. Относно разпоредбите на чл. 27, ал. 4 
(създадена с § 19, т. 2 от Закона за изменение 
и допълнение на Закона за дипломатическата 
служба), чл. 31, ал. 3 (създадена с § 22 от За­
кона за изменение и допълнение на Закона за 
дипломатическата служба), чл. 33 (изменен с 
§ 24 от Закона за изменение и допълнение на 
Закона за дипломатическата служба) и § 52 от 
Закона за изменение и допълнение на Закона за 
дипломатическата служба 
Въведените забрана за назначаване, забрана 
за продължаване на заемане на публични ръко­
водни длъжности в дипломатическата служба 
и допълнителни основания за прекратяване и 
трансформиране на съществуващи трудови или 
служебни правоотношения, установени чрез 
посочените текстове на Закона за изменение 
и допълнение на Закона за дипломатическата 
служба, противоречат на принципа на право­
вата държава (чл. 4, ал. 1 от Конституцията), 
на принципа на равноправие на гражданите 
(чл. 6, ал. 2 от Конституцията) и представляват 
дискриминация, въведена със закон. Оспоре­
ните разпоредби имат лустрационен харак­
тер – създават изрична забрана за заемане на 
определена държавна длъжност по отношение 
на конкретна категория лица, заемали опреде­
лено обществено положение в миналото. Тези 
разпоредби не допускат български граждани 
да бъдат назначавани на публични длъжности 
в дипломатическата служба по смисъла на 
чл. 3, ал. 1, т. 23 и 26 от Закона за достъп и 
разкриване на документите и за обявяване 
на принадлежност на български граждани 
към Държавна сигурност и разузнавателните 
служби на Българската народна армия или 
да продължават да ги заемат. 
Негативната общественополитическа и 
ценностна оценка по отношение на дейността 
на тайните служби на тоталитарната държава 
не бива да се смесва с въпроса за конституци­
онните права на гражданите в съвременното 
демократично общество. Подобни негативни 
оценки за миналото не могат да бъдат осно­
вание за ограничаване на конституционните 
права на български граждани при действието 
на демократичния Основен закон на страната 
от 1991 г. 
Оспорените разпоредби са конституционно 
недопустими, доколкото имат дискримина­
ционен характер по смисъла на чл. 6, ал. 2 
от Конституцията. При това законът не въ­
вежда обща забрана за заемане на държавни 
длъжности от сътрудници на тоталитарните 
тайни служби. Ограниченията се въвеждат 
единствено за дипломатическите служители, 
но не и за други сфери на държавната админи­
страция, като служители на Министерството 
на вътрешните работи и Министерството на 
отбраната. Това не се прави и по отношение 
на висши държавни длъжности, както и за 
органите на местно самоуправление и адми­
нистрация. 
Практиката на Конституционния съд на 
Република България определя, че принад­
лежността в миналото към структурите на 
тоталитарните тайни служби не може да бъде 
основание за ограничаване на конституционни 
права, и в частност за забрана за заемане на 
определена длъжност (вж. решения № 14 от 
1992 г.; № 1 от 2005 г. и № 11 от 2009 г. на 
Конституционния съд). Конституционният 
съд няма основание да се отклони от трай­
ната си практика. Нещо повече, с оспоре­
ните лустрационни текстове по недопустим 
начин се въвежда колективна отговорност, 
без да се преценява конкретната дейност на 
отделните лица. Независимо от факта, че в 
общественото съзнание се е установило отри­
цателно отношение към органите на бившата 
Държавна сигурност и нейните сътрудници, 
конституционно недопустимо е законодател­
но да се създава презумция за колективна 
укоримост на определени категории правно 
регламентирани дейности без установяване на 
дейността на всяко отделно лице. С Решение 
№ 10 от 1997 г. на Конституционния съд се 
приема, че по този начин се създават условия 
за накърняване на достойнството и правата 
на гражданите, „които са конституционно 
защитени ценности“. В същото решение съдът 
извежда задължение за българската държава 
законово да гарантира достойнството и права­
та на личността, като същевременно осигури