Държавен вестник, бр. 18, 2022 г., стр. 124

СТР.  124	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  18
Без да възпроизвежда вече посоченото от­
носно  функциите и ipso jure задълженията на 
съдилищата на държавите членки като съди­
лища и по правото на ЕС, при произнасяния в 
съдебните производства на национално ниво, 
попадащи в приложното поле на съюзното пра­
во, и относно механизма за диалог между тях 
и СЕС по смисъла на чл. 267 ДФЕС,  които са 
предмет на по-подробно изложение в Решение 
по к.д. 14/2020 г., в Определение от 14.09.2021 г. 
по к. д. № 13/2021 г. и в различна степен в други 
негови актове, Конституционният съд намира 
за подходящо в настоящото конституционно 
производство да подчертае следното:
Задължението на националните съдилища 
като съдилища и по ПЕС да преценяват съ­
ответствието на национална правна норма, 
приложима за произнасянето им в съдебното 
производство пред тях, със съюзното право, 
когато същата попада в неговото приложно 
поле, и да предприемат всички свързани с това 
действия (включително и ако е необходимо да 
сезират СЕС за изясняване смисъла на съюзната 
правна норма, както и да извършат възможно 
най-близко до нейния смисъл и обхват тълку­
ване на релевантната национална норма), се 
поражда с влизането в сила на Договора за 
присъединяване на Република България към 
ЕС. С него българската държава доброволно 
приема всички ценности, целите на Съюза, дос­
тиженията на правото на Съюза, включително 
основополагащите за ЕС принципи, какъвто е 
принципът на лоялно сътрудничество, установен 
в разпоредбата на чл. 4, пар. 3 във връзка с 
чл. 19, пар. 1, ал. 2 от Договора за ЕС (ДЕС). Ето 
защо разпоредбата на чл. 18, ал. 3 ПОДКС (ДВ, 
бр. 91 от 2021 г.) само обективира на плоскостта 
на конституционното производство това вече 
съществуващо задължение на сезиращия съд на 
основание чл. 150, ал. 2 от Конституцията, а не 
го поражда. Това задължение за националните 
съдилища възниква следователно далеч преди 
влизането на тази разпоредба в сила и означава 
те да установят приложимото право, което е 
в обхвата на тяхната правосъдна функция и 
като съдилища по ПЕС в държавите – членки 
на Съюза. То възниква независимо и преди 
сезиращият субект по смисъла на чл. 150, 
ал. 2 от Конституцията – съдебен състав на 
ВКС/ВАС – да реши да сезира националната 
конституционна юрисдикция. 
Искането до конституционната юрисдикция 
в тези случаи следва да съдържа преценката 
на сезиращия субект относно приложимото 
право, което включва и съображения и доводи 
за съответствие/несъответствие с ПЕС, тъй 
като тази преценка аргументира приложимото 
право в съдебното производство пред него. 
Едва след като определи приложимото право, 
сезиращият субект може да прецени дали да 
сезира Конституционния съд – т.е. от неговата 
компетентност е по смисъла на чл. 150, ал. 2 от 
Конституцията в очертания по-горе контекст 
пръв да прецени приложимото право. Несъвмес­
тимо с логиката на правосъдната функция на 
сезиращия съд на посоченото конституционно 
основание е да се очаква конституционната 
юрисдикция първа да определи кое следва да 
е приложимото право в производството пред 
този национален съд – това е несъвместимо и 
с компетентността на конституционната юрис­
дикция в такива случаи предвид възможността 
за инцидентен контрол за конституционност, 
вписана в конституционно възприетия евро­
пейски модел на конституционно правосъдие. 
Освен това неизпълнението на дължимото 
ipso jure от компетентния национален съд в слу­
чаи на несъответствие с ПЕС на националната 
правна норма, релевантна за произнасянето му 
в съдебното производство пред него (когато 
встъпва в ролята на сезиращ субект на осно­
вание чл. 150, ал. 2 от Основния закон, преди 
това дължимо да бъде изпълнено), поставя в 
риск спазването на принципа на еднакво и 
ефективно прилагане на ПЕС, и в частност – на 
ефективната защита на фундаменталните 
права, което съюзният правен ред гарантира 
в степен, съпоставима с конституционните 
стандарти на държавите – членки на ЕС. В 
случаите, когато съответният национален съд 
(сезиращ субект на основание чл. 150, ал. 2 от 
Конституцията, както е в настоящия случай) 
установи, че съюзната правна норма, в чието 
приложно поле попада произнасянето му в 
съдебното производство пред него, нарушава 
националната конституционна идентичност 
или че регулаторният потенциал на същата 
излиза извън пределите на предоставената на 
ЕС компетентност от държавите членки, той 
може да приведе доводи в тази насока пред 
СЕС, както и да сезира Конституционния съд, 
като формулира тази своя позиция и изложи 
съображения и аргументи за това. Съществе­
ното е, че преценката за приложимото право 
в случаи като този в настоящото конституци­
онно производство предшества сезирането на 
конституционната юрисдикция. 
Тази преценка, макар и да не е обвързваща 
за Конституционния съд, следва да бъде из­
разена в искането със съответните доводи от 
сезиращия субект на основание чл. 150, ал. 2 
от Конституцията, тъй като е предпоставка за 
установяване на юрисдикцията на Конститу­
ционния съд, разбирана като овластяване за 
надлежно функциониране. Юрисдикцията е 
толкова важен въпрос, че един съд, включи­
телно и конституционен съд, има на практика 
задължението да го повдига и разрешава по 
своя собствена инициатива. Произнасянето 
по допустимостта на искането предполага 
наличие на юрисдикция, което е първосте­
пенен въпрос – този въпрос е преюдициален; 
допустимостта също е предварителен въпрос, 
но може да възникне само след като съдът е 
установил юрисдикцията си. В този смисъл е 
и разпоредбата на чл. 13 от Закона за Консти­
туционен съд (ЗКС). Съгласно цитираната за­