Държавен вестник, бр. 41, 2019 г., стр. 51

БРОЙ  41	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  51  
на лицата по чл. 2 от Търговския закон, както 
и всяка друга дейност, осъществявана с цел 
печалба. Преводът на документите, изброени 
в чл. 18, ал. 1 ПЛЗПДДК, е услуга, извършена 
с личен труд от преводачи срещу заплащане, 
с цел печалба и е стопанска дейност по сми-
съла на § 1 от ДРЗОАРАКСД. Поради това 
изискването лицата, които извършват превод 
на документите, посочени в чл. 18, ал. 1 от 
Правилника, да са включени в специален 
списък, поддържан от МВнР, по същество 
е изискване за регистрация за извършване 
на стопанска дейност. Това съгласно чл. 4, 
ал. 1 ЗОАРАКСД следва да е установено 
със закон. Разпоредбата на чл. 18, ал. 1 от 
Правилника противоречи и на чл. 4, ал. 2 
ЗОАРАКСД, тъй като оправомощава МВнР 
да определя условията, на които следва да 
отговарят лицата, за да бъдат включени в 
списъка, които условия предвид чл. 4, ал. 2 
от ЗОАРАКСД следва да са определени в 
закон. С чл. 18, ал. 1 от Правилника се 
нарушава и чл. 4, ал. 3 на ЗОАРАКСД, тъй 
като не съществува закон, предвиждащ с 
подзаконов акт, какъвто е Правилникът, да се 
конкретизират изискванията за извършване на 
стопанска дейност – превод на документите, 
изброени в чл. 18, ал. 1 ПЛЗПДДК. Това, че 
разпоредбите на чл. 18, ал. 1 и 2 от Правил-
ника установяват регистрационен режим, 
е видно и от чл. 21а, ал. 1 от Правилника, 
съгласно която разпоредба чуждестранен 
документ, преведен на български език по 
реда на Правилника на територията на Ре-
публика България, когато е предназначен за 
ползване в Република България, следва да 
бъде с нотариално удостоверен в Република 
България подпис на преводача. Преводачът 
е длъжен при удостоверяване на подписа да 
представи пред нотариуса и документа по 
чл. 18, ал. 2 от ПЛЗПДДК. Следователно, 
без да е вписан в списъка по чл. 18, ал. 1 и 
без да притежава документа по чл. 18, ал. 2 
от Правилника, преводачът не може да из-
вършва стопанска дейност – превод с цел 
печалба на документите, посочени в чл. 18, 
ал. 1 от Правилника, тъй като не би могъл 
да удостовери нотариално подписа си в из-
вършения от него превод. Същевременно, без 
да е изпълнено изискването за нотариално 
удостоверяване на подписа на преводача, 
преведеният чуждестранен документ не би 
могъл да се използва в Република Бълга-
рия – чл. 21а, ал. 1 от Правилника. 
От изложеното дотук следва извод, че 
оспорените от прокуратурата разпоредби 
на чл. 18, ал. 1 и 2 от Правилника създават 
регистрационен режим за извършване на 
стопанска дейност – превод на документи, 
без този регистрационен режим да е устано-
вен със закон, предвид изискванията на чл. 4 
ЗОАРАКСД. 
Предвид горното разпоредбите на чл. 18, 
ал. 1 и 2 от Правилника за легализациите, 
заверките и преводите на документи и други 
книжа, утвърден с ПМС № 184 от 1958 г., 
обн., ДВ, бр. 73 от 12.09.1958 г.; изм., бр. 10 
от 4.02.1964 г., бр. 77 от 28.09.1976 г., бр. 96 
от 7.12.1982 г., бр. 77 от 4.10.1983 г., бр. 103 от 
25.12.1990 г.; изм. и доп., бр. 95 от 28.11.2017 г., 
в сила от 1.03.2018 г., следва да бъдат отменени 
като противоречащи на чл. 4, ал. 1, 2 и 3 на 
Закона за ограничаване на административно-
то регулиране и административния контрол 
върху стопанската дейност.
При този изход на спора искането на про-
куратурата за присъждане на разноски по 
настоящото дело е основателно и следва да 
бъде уважено, с оглед на което Министерският 
съвет следва да бъде осъден да заплати на 
Прокуратурата на Република България съдебни 
разноски в размер 20 лв. – платена такса за 
обнародване в „Държавен вестник“. 
Така мотивиран и на основание чл. 193, 
ал. 1, пр. 2 АПК, Върховният администра-
тивен съд, седмо отделение, 
Р Е Ш И :
Отменя разпоредбите на чл. 18, ал. 1 и 2 
от Правилника за легализациите, заверките и 
преводите на документи и други книжа, утвър-
ден с ПМС № 184 от 1958 г., обн., ДВ, бр. 73 от 
12.09.1958 г.; изм., бр. 10 от 4.02.1964 г., бр. 77 
от 28.09.1976 г., бр. 96 от 7.12.1982 г., бр. 77 от 
4.10.1983 г., бр. 103 от 25.12.1990 г.; изм. и доп., 
бр. 95 от 28.11.2017 г., в сила от 1.03.2018 г. 
Осъжда Министерския съвет на Република 
България да заплати на Прокуратурата на 
Република България сумата от 20 (двадесет) 
лв. – платена такса за обнародване в „Дър-
жавен вестник“.
Решението може да се обжалва с касационна 
жалба в 14-дневен срок от съобщаването му 
пред петчленен състав на Върховния адми-
нистративен съд. 
Председател: 
Георги Чолаков
3648