Държавен вестник, бр. 47, 2009 г., стр. 46

С Т Р .  46
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  47
се е произнесъл по съществен материалнопра-
вен или процесуален въпрос, който е: т.1. решен
в противоречие с практиката на ВКС; т.2. ре-
шаван противоречиво от съдилищата; т. 3. от
значение за точното прилагане на закона, как-
то и за развитие на правото.
Член 119 от Конституцията изброява видо-
вете съдилища, осъществяващи правораздава-
нето. От него не може да се направи извод, че
производството по делата е задължително три-
инстанционно. Как да функционират съдебни-
те инстанции, се урежда в устройствените, про-
цесуалните и други закони, съдържащи проце-
суални правила. Конституционният съд е изтъл-
кувал разпоредбата на чл. 133 от Конституция-
та в смисъл, че елементът ,,организацията и
дейността на съдилищата” включва и понятие-
то инстанционност. Оттук и изводът, че с реше-
нието си ГПК да предвиди селекция на обжал-
ваните дела пред ВКС, като се въведе факулта-
тивен достъп за обжалване, не е противоконс-
титуционен. И това е така, тъй като в действа-
щия процесуален кодекс достъпът до две ин-
станции пред съд не е ограничен.
За така определеното приложно поле на
касационното обжалване се твърди, че затруд-
ненията са повече от ползите. За илюстрация
само малка част от притесненията: така в ос-
новния текст на чл. 280, ал. 1 допустимостта на
касационното обжалване е свързано с изисква-
нето въззивният съд да е постановил решение
по съществен материалноправен и процесуален
въпрос. Наред с това, общото изискване, за да
обосновеш жалбата, трябва да я съчетаеш с една
от трите алтернативи—т. 1, 2, 3. И тук се налага
тълкуване например по т. 1—дали противоре-
чието с практиката на ВКС по конкретно дело
или характеристиката трябва да се търси в по-
широк план—да представлява значимост за
множество случаи.
Обща предпоставка на трите отделни хипо-
тези на оспорената разпоредба на чл. 280, ал. 1
ГПК, които предвиждат допускане на касаци-
онно обжалване, визира случая, при който съ-
дът се е произнесъл по съществен материал-
ноправен или процесуалноправен въпрос.
Необходимо е да се изяснят понятията “съ-
ществен”, “материалноправен или процесуално-
правен въпрос”, а така също “практика на ВКС”
като ориентир за съда при допускане на касаци-
онната жалба за разглеждане по същество.
Разбирането, че съществен материалнопра-
вен и процесуалноправен въпрос по смисъла на
чл. 280, ал. 1 ГПК е този, от чието разрешаване
зависи само изходът на конкретното дело, не
може да бъде споделено. Вярно е, че правилно-
то разрешаване на конкретния спор от съда е
свързан с прилагането на изтълкуваната същес-
твена за този спор материалноправна или про-
цесуалноправна норма. В контекста на разпо-
редбата на чл. 280, ал. 1 ГПК обаче съществе-
ният въпрос, който се съдържа в материалния
или процесуалния закон, трябва да има прин-
ципно основополагащо значение за правото, а
не само за конкретния спор.
Този извод произтича от характеристиката
на касационната инстанция като съд основно
по правото, а не по съществото на спора и от
функцията є да унифицира правоприлагането
по принципните въпроси с еднаквото третира-
не на аналогичните гражданскоправни казуси—
чл. 124 от Конституцията. Това са въпросите,
по които е наложително единното разбиране и
прилагане на закона от съдилищата. В случаи-
те, когато е налице противоречива или непра-
вилна практика, се издава тълкувателно реше-
ние от ВКС като акт на нормативно тълкуване.
В този контекст ВКС трябва да направи пре-
ценка за съответствието на разрешението на
съществения правен въпрос, който е решил
въззивният съд в обжалваното решение, с кри-
териите за селекция на касационните жалби.
От това зависи не само законосъобразното ре-
шаване на съответния спор, но и на цяла поре-
дица дела поради принципния им характер за
правоприлагането.
С оглед задължението на ВКС да уеднакви
правоприлагането и свързаната с това цент-
рализация на касационния контрол изяснява-
нето на понятието “практика” на съда е от
съществено значение за преценката за конс-
титуционосъобразност на критериите, пред-
видени в чл. 280, ал. 1 ГПК, за достъп до каса-
ционно обжалване.
Съдебната практика на ВКС включва: 1.
всеки акт на съда, който съдържа тълкуване
на нормативен акт, относим само към конк-
ретното дело; 2. множество от съдебни акто-
ве, които съдържат съвпадащо тълкуване на
една и съща разпоредба (трайна и повтаряща
се съдебна практика), и 3. тълкувателни ре-
шения на ВКС (официално съдебно тълкува-
не на нормативния акт).
Първите два елемента на съдебната практи-
ка, посочени по-горе, представляват израз на
казуално, а третият—на нормативно тълкува-
не. Но и с двете форми на тълкуване—от отдел-
ни състави на съда или от общите събрания на
гражданската и търговската колегии, ВКС из-
пълнява задължението си да уеднаквява прак-
тиката на съдилищата. Така, макар че само
тълкувателните решения според закона имат
задължителен характер за съдебните и адми-
нистративните органи, при прилагане на тъл-
кувания с тях нормативен акт трайната непро-
тиворечива практика на съда по множество
съдебни актове по конкретни дела, без да при-
тежава задължителната сила на тълкувателни-
те решения, формира убеждението у съдиите за
дължимостта на съдържащото се в нея повта-
рящо се тълкувателно разрешение. Затова при
повтаряне на едно и също тълкуване на прила-
гания закон не се налага издаване на тълкува-
телно решение.