Държавен вестник, бр. 104, 2025 г., стр. 7

БРОЙ  104	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  7  
по к.д. № 12/2013 г.). Съдът не установява 
и водеща до непредвидимост неяснота на 
оспорената законова разпоредба. 
По отношение на „правото на защита“ 
(чл. 56 от Конституцията) и „правото на 
обжалване пред съд“ (чл. 120 от Консти­
туцията) Съдът е приел, че „[п]равото на 
съдебна защита, въпреки че не е изрично 
формулирано в Основния закон, в рамките 
на по-общата постановка на чл. 56 от Кон­
ституцията трябва да се счита за принцип 
на правовата държава, като това положение 
е утвърдено трайно в практиката на КС“ 
(Решение № 14 от 2014 г. по к.д. № 12/2014 г., 
аналогично в Решение № 6 от 2008 г. по 
к.д. № 5/2008 г., Решение № 7 от 2020 г. по 
к.д. № 11/2019 г.). „За да е изпълнено със 
съдържание това право, трябва да е налице 
гарантиран свободен достъп до съд“ (Решение 
№ 11 от 2024 г. по к.д. № 11/2024 г.).
Оспорената разпоредба на чл. 79б, ал. 2 
ЗАНН дава на адресата на наказателно­
то постановление възможност свободно 
и в разумен срок да прецени дали да се 
възползва от правото на съдебна защита, 
предвидено в чл. 56 от Конституцията, но 
самото право остава гарантирано. Изисква­
нията на правовата държава са спазени, 
щом решаването на правен спор може да 
стигне до съд (Решение № 6 от 11.11.2008 г. 
по к.д. № 5/2008 г.). Оспорената разпоредба 
е мярка, която позволява отказ от правото 
на обжалване, след като това право е въз­
никнало, без да отменя възможността за 
съдебен контрол и да ограничава правото 
на достъп до съд, още по-малко да лишава 
лицата от това право. Отказ от възникнало 
право е правно допустим. Оспорената норма 
не ограничава правото на защита, а урежда 
правна възможност за такъв отказ.
Твърдението, че чрез прилагането на 
принудителна административна мярка на­
рушителят бива принуден да не обжалва 
наложената му глоба, също е неоснователно. 
От една страна, оспорената разпоредба на 
чл. 79б, ал. 2 ЗАНН не препятства възмож­
ността на нарушителя да заплати наложената 
му с наказателното постановление глоба в 
пълен размер (100 %), което да доведе до 
освобождаването му от приложената при­
нудителна административна мярка, когато 
това е предвидено в съответния закон, 
без да препятства правото му да обжалва 
наложената глоба. От друга страна, ако 
принудителната административна мярка е 
приложена спрямо друго лице (например 
собственика на превозното средство, когато 
е различен от нарушителя, какъвто е случаят 
в производството пред сезиращия съдебен 
състав), заплащането от това друго лице на 
наложената с наказателното постановление 
глоба в предвидения в чл. 79б, ал. 2 нама­
лен размер без съгласието на нарушителя 
не предполага прилагане на чл. 79б, ал. 2 
спрямо нарушителя, както бе посочено по-го­
ре. Оспорената разпоредба на чл. 79б, ал. 2 
ЗАНН урежда единствено възможност на 
нарушителя да заплати наложената му глоба 
в по-малък размер (което може да има като 
правна последица и отмяна на приложената 
принудителна административна мярка), без 
да го принуждава да направи това и без да 
го задължава да се откаже от правото на 
достъп до съд.
Въз основа на изложеното Съдът уста­
новява, че правото на защита по чл. 56 от 
Конституцията не е нарушено.
Съдът намира за неоснователни и твър­
денията за несъответствие на оспорената 
разпоредба с принципа на равенство пред 
закона по смисъла на чл. 6, ал. 2 от Консти­
туцията. Лицата, избрали да се възползват 
от предвидената възможност, се съгласяват 
с пълното є правно действие – плащане в 
намален размер на наложената глоба и отказ 
от възможността за обжалване. Разпоредбата 
на чл. 79б, ал. 2 във връзка с ал. 1 ЗАНН 
позволява на всеки правен субект, адресат 
на наказателно постановление, да направи 
преценка дали желае предвидените в нея 
правни последици. Така тя третира всички 
субекти на административно наказване еднак­
во, като им предоставя равни възможности 
да изберат процесуалното си поведение и по 
този начин да изменят правното си положе­
ние. Оспорената разпоредба на чл. 79б, ал. 2 
ЗАНН не третира нарушителите различно, 
включително по отношение на правото на 
достъп до съд, а предоставя на всички, които 
отговарят на предвидените в чл. 79б, ал. 1 
условия, едно и също субективно право – да 
се откажат от правото на жалба срещу на­
ложена глоба, като я заплатят в намален 
размер в определен срок при предвидените 
правни последици. По този начин законът 
подхожда еднакво по отношение на субекти, 
които се намират в еднакво правно поло­
жение – наложено им е административно 
наказание „глоба“.
Съдът не приема за основателни и твърде­
нията за нарушаване на правото на труд по 
смисъла на чл. 48, ал. 3 от Конституцията. 
Оспорената разпоредба се отнася единстве­
но до налаганите глоби и няма връзка с 
евентуални други наказания или принуди­
телни административни мерки, които биха