Държавен вестник, бр. 13, 2005 г., стр. 6

С Т Р .  6
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  13
IV. По § 39, т.2 ЗИДНК
12. Като противоконституционен се оспорва
само текстът “или невменяем” в изменената с
§ 39 алинея 2 на чл. 193 НК : “Който продаде
алкохолна напитка на лице, ненавършило 18-
годишна възраст, или невменяем за лична упот-
реба, се наказва с глоба до 500 лв. и поправите-
лен труд, ...”, досежно наказателната отговор-
ност на лица, продали алкохолна напитка на
определен кръг субекти, чийто статут поради
особеностите на тяхното физическо или психи-
ческо състояние и развитие е под особена зак-
рила от закона и обществото.
 13. Искането се подкрепя от Националната
следствена служба.
 14.Основното възражение срещу употреба-
та на “невменяем” е, че въпросът за вменяе-
мост или невменяемост може да се поставя само
при наличието на извършено обществено опас-
но деяние от лицето, за чиято вменяемост става
дума, и то след прилагането на юридическия
критерий на чл. 33, ал. 1 НК. В оспорения слу-
чай разпоредбата визира невменяемостта не на
дееца, а на друго лице, от което се прави извод
за противоконституционност.
Наистина законовото понятие “невменяем”
има корените си във “вменяване във вина” на
определено деяние, което значи, че то по дефи-
ниция е свързано с извършителя на обществе-
ноопасното деяние. А в оспорената част от раз-
поредбата става дума за невменяемост не на
дееца (продавача), а на лице, което не е извър-
шило общественоопасното деяние (купувача).
Тук съдът констатира, че е извършена една за-
конодателна икономия, която спестява описа-
телния законов текст, че лицето не е могло да
разбира свойството и значението на извърше-
ното и да ръководи постъпките си. Тя е постиг-
ната с употребата на установеното легално по-
нятие “невменяем”, но не относно дееца, а от-
носно друго лице, за да се означи една катего-
рия лица, нуждаещи се от особена закрила съг-
ласно принципното правило на чл. 51, ал.3 от
Конституцията. Съдът констатира също, че
такава законодателна икономия има приложе-
ние в законодателството—в някои наказател-
ни състави понятието “невменяем” е употребе-
но не досежно дееца, а за означаване предмета
на посегателството.
В тази връзка съдът отчита, че въпросният
наказателен състав, вкл. оспорваната употреба
на “невменяем” присъства отдавна в материал-
ното наказателно право и че правоприлагането
е дало своя принос в изясняването є.  Наред с
това констатира, че разпоредбата е ясна—оче-
видно не може да става дума продавачът да
преценява наличието на вменяемост по устано-
вения юридически критерий. Достатъчна е не-
говата преценка за наличие на отклонение от
нормалното в психиката на купувача в смисъл
на неразбиране или невменяемост за ръководе-
не на постъпките си. Следователно в случая на
ал. 2 на чл. 193 НК, както и в споменатите дру-
ги разпоредби на НК законодателят прилага пес-
телива техника при формулирането на законо-
вата уредба, но с това не създава неяснота, нито
противоречие с която и да е  конституционна
разпоредба и не засяга принципите на правова-
та държава , поради което искането по този § 39,
т. 2  ЗИДНК следва да бъде отхвърлено .
V. По § 44 и 49 ЗИДНК
15. Иска се обявяване противоконституци-
онност на § 44 ЗИДНК в частта, с която се до-
пълва уредбата на престъплението “обсебване”
в ал. 2 на чл. 206 НК с “както и когато вещта
принадлежи на дееца, но е обременена със за-
лог”. Иска се обявяване  противоконституци-
онност и на § 49 ЗИДНК, с който в уредбата на
престъплението “злоупотреба с доверие” се
създава нова  алинея 3, включваща в това прес-
тъпление разпореждането със заложена или
запорирана вещ, оставена за пазене. В искането
се твърди, че тези състави са произволно фор-
мулирани, което се отразява върху предвидени-
те наказания и в резултат на което се нарушава
принципът за справедливост, иманентен на
правовата държава.
Относно § 49 в искането се поддържа, че
оспорената ал. 3 на чл. 217 НК не съответства и
на чл. 6 ЕКПЧОС.
16. Искането се подкрепя изцяло от Нацио-
налната следствена служба, а министърът на
вътрешните работи подкрепя искането само
по § 49.
17. Обсебването е класическо престъпление
против собствеността. Още в Наказателния
закон от 1896 г. то има уредба (чл. 319, ал. 1),
при това идентична със сега действащата в ал. 1
на чл. 206 НК, с изключение на санкцията. Сред
квалифицираните състави от 1896 г. обаче не е
съставът, който в това конституционно дело е
предмет на оспорване: “...когато вещта принад-
лежи на дееца, но е обременена със залог и де-
ецът се разпореди с нея неправомерно...”. Но
вид престъпление с почти същите характерис-
тики е предвидено като чл. 321 в Наказателния
закон от 1896 г. в поредността от квалифицира-
ните състави на обсебването. И още нещо, за-
конът изрично предвижда, че наказанието по
това престъпление е същото както при обсеб-
ването. Така законодателят в 1896 г. признава
еднаква степен на общeствената опасност и
изрично предвижда еднаква наказуемост.
Съдържанието на този наказуем също като
обсебването състав присъства и в Наказател-
ния кодекс от 1951 г. като чл. 190. В Наказател-
ния кодекс от 1968 г. вече го няма. В тази хро-
нология появата през 2002 г. на оспорвания в
това дело квалифициран състав в ал.2 на чл. 206
на действащия НК и “прислоняването” му в
рамката на обсебването може да се възприеме
като продължаване на една прекъсната тради-
ция в българското наказателно право. Основ-
ният принцип за съразмерността между степента
на обществената опасност на престъплението и
тежестта на наказанието е спазен; точно този
принцип, проявен в еднаквата наказуемост, е
оправданието и смисълът за включването на