Държавен вестник, бр. 110, 2024 г., стр. 11

БРОЙ  110	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  11   
и чл. 117, ал. 2 от Конституцията и на § 23 
ПЗР на ЗИД на Конституцията в контекста 
на конкретно поставени въпроси, което е пра­
вомощие на Конституционния съд по чл. 149, 
ал. 1, т. 1 от Основния закон при наличие на 
предпоставките за допустимост. Четвъртият 
въпрос е относим към правомощието на Съда 
по чл. 149, ал. 1, т. 4, предложение второ от 
Конституцията.
В съответствие с чл. 17, ал. 1 ЗКС искането 
е в писмена форма и съдържа изискуемите 
реквизити по чл. 18, ал. 1 и 2 от Правилника 
за организацията на дейността на Конститу­
ционния съд.
За да се произнесе по неговата допустимост, 
Съдът трябва да прецени изпълнени ли са из­
искванията за упражняване на правомощието 
му за даване на задължително тълкуване по 
чл. 149, ал. 1, т. 1 и тези за упражняване на 
правомощието му по чл. 149, ал. 1, т. 4 от 
Конституцията.
I. Допустимост на искането по първия 
тълкувателен въпрос
Първият тълкувателен въпрос гласи: „Как 
следва да се прилага § 23, ал. 2 от Закона за 
изменение и допълнение на Конституцията на 
Република България (ДВ, бр. 106 от 2023 г.) 
по отношение на висящи или предстоящи 
процедури за избор на висши ръководители 
на органи по чл. 129, ал. 2 от Конституцията 
на Република България в светлината на прин­
ципите на правовата държава (чл. 4 КРБ), 
върховенството на конституцията (чл. 5, ал. 1 
и 2 КРБ), разделението на властите (чл. 8 КРБ) 
и независимостта на съдебната власт (чл. 117, 
ал. 2, чл. 129, ал. 2 и чл. 130, ал. 4 КРБ)?“.
Въпросът „за приложението“ на § 23, ал. 2 
ПЗР на ЗИД на Конституцията е разгледан 
вече от Съда и като част от предмета на к.д. 
№ 41/2024 г.
В Решение № 5 от 2005 г. по к.д. № 10/2004 г. 
Съдът изрично приема, че „[п]роизнасянето по 
преходни разпоредби след изтичане на срока на 
действието им е излишно“, защото преходните 
и заключителните разпоредби имат действие, 
което е ограничено във времето. Преходни­
те и заключителните разпоредби „обхващат 
процедури и правила и са предназначени да 
въведат в действие други норми, които се 
съдържат в същия закон и без които тяхното 
съществуване е лишено от смисъл. С привеж­
дане в действие на тези норми преходните 
разпоредби изчерпват предназначението си“.
По отношение на първия тълкувателен
въпрос Конституционният съд няма основание 
да се отклони от това свое разбиране, поради 
което намира искането за недопустимо.
Наред с това Конституционният съд е имал 
възможност да вземе отношение по поставе­
ния въпрос в мотивите на Решение № 13 от 
2024 г. по к.д. № 1/2024 г., където се посочва: 
„С § 22 и 23 конституционният законодател 
установява преходни и заключителни раз­
поредби. Тези разпоредби с оглед на техния 
предмет – да продължат действието на пра­
вила, отменени със закона, да уредят тяхното 
прилагане спрямо висящи правоотношения, 
както и да отложат действието на установени 
със закона правила – нямат правно действие 
извън правното действие на самия закон“. 
Конституционният съд, по изложените 
съображения, приема, че искането за задъл­
жително тълкуване на § 23, ал. 2 ПЗР на ЗИД 
на Конституцията е недопустимо.
II. Допустимост на искането по втория и 
третия тълкувателен въпрос
Вторият и третият въпрос гласят: „До­
пустимо ли е упражняването на основни 
конституционни функции по чл. 129, ал. 2 
от Конституцията на Република България 
от пленума на Висшия съдебен съвет, по 
отношение на който са налице следните 
хипотези: а) изтекъл мандат на неговите 
изборни членове преди повече от две годи­
ни; б) системно заседава в непълен състав, 
поради напускане или освобождаване на 1/5 
от неговите членове, в т.ч. от професионал­
ната квота, което води до непропорционално 
високо влияние на парламентарната квота и 
политизация на функциите, предвид прин­
ципите на правовата държава (чл. 4 КРБ), 
върховенството на конституцията (чл. 5, ал. 1
и 2 КРБ), разделението на властите (чл. 8 
КРБ) и независимостта на съдебната власт 
(чл. 117, ал. 2, чл. 129, ал. 2 и чл. 130, ал. 4 
КРБ)?“ и „Допустимо ли е упражняването на 
основни конституционни функции по чл. 129, 
ал. 2 от Конституцията на Република България 
от ВСС при изтекъл мандат и непопълване 
на неговия състав от 1/5 от членовете, които 
се избират от органите на съдебната власт, 
в светлината на задълженията за участие в 
изграждането и развитието на Европейския 
съюз по чл. 4, ал. 3 КРБ?“.
Поставените два въпроса могат да бъдат 
обединени с оглед на тяхното съдържание, 
касаещо обема на упражняваните от Висшия 
съдебен съвет (ВСС) правомощия в хипоте­
зата на изтекъл мандат на неговите членове 
повече от две години, намален състав с 1/5 
от членовете от професионалната квота и 
критично ниско доверие „на магистратите, 
на професионалната юридическа общност и 
на самото общество“.
Конституцията като израз на висша законо­
дателна воля, чрез която се полагат основите на 
политическия и правовия ред, не е акт, който 
урежда експлицитно всички правни последици 
от несъответно на Конституцията поведение 
на конституционно установени правни субекти, 
каквото е Народното събрание в качеството 
на общонационално представително учрежде­
ние. Създателите на българската действаща 
Конституция, вярвайки и уповавайки се на 
разбирането, че Народното събрание като ор­
ган, чрез който суверенът осъществява своята 
власт (чл. 1, ал. 2 от Конституцията) и който в