Държавен вестник, бр. 31, 2011 г., стр. 11

БРОЙ  31	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  11  
център“, и втората – да се определи предвари­
телно размерът на субсидията за киноизкуство 
в годишния бюджетен закон. Няма консти­
туционна пречка структурата на финансира­
ните чрез държавния бюджет дейности да се 
регламентира в съответния отраслов закон. И 
наистина, след като законодателят е учредил 
горепосочената агенция, би било в разрез с 
принципа на правовата държава изобщо да 
не предвиди средства за осъществяване на 
законово възложените є функции, включващи 
държавна субсидия за киноизкуство, задълже­
ния за членски внос към организации, в които 
членува Република България, и издръжка на 
самата агенция. Съгласни сме, че е в разрез 
с чл. 4, ал. 1 от Конституцията предвижда­
нето на такива бюджетни средства да е само 
„при възможност“ – липсата на възможност 
за бюджетно финансиране може да обуслови 
единствено законодателното закриване на 
агенцията. 
От друга страна, както действащата, така и 
предходните редакции на чл. 17 ЗФИ обслужват 
и една противоконституционна цел – предва­
рително да създадат методика (алгоритъм) за 
определяне на конкретния размер на годишната 
бюджетна субсидия за киноизкуство, която 
задължително трябва да залегне във всеки 
последвал закон за държавния бюджет. Дър­
жавният бюджет съставлява финансов план 
от изключително важно значение за живота 
на обществото, поради което по силата на 
самата Конституция (чл. 84, т. 2) всяка година 
се приема от Народното събрание със закон. 
Размерът на бюджетните субсидии обаче не 
може да бъде предрешен, тъй като зависи от 
състоянието на икономиката и приоритетните 
нужди на обществото в определен момент. 
Затова, когато приема годишния държавен 
бюджет, Народното събрание не може да бъде 
задължено от друг, трайно действащ закон да 
включи отделно перо за субсидия с предва­
рително фиксиран размер. Нима в условията 
на тежка икономическа криза, природно бед­
ствие или военен конфликт, когато животът и 
здравето на много хора са поставени в риск, 
разходите за преодоляване на социалното 
бедствие ще бъдат определени едва след като 
по установената в ЗФИ методика се отдели 
предварително фиксираният финансов ресурс 
за субсидиране на киноизкуството. Такава 
привилегия, очевидно резултат на лобиране за 
корпоративни интереси, е несъвместима със 
социалния характер на държавата и справед­
ливостта, обявени за основополагащи ценности 
с преамбюла на Конституцията.
Наистина с чл. 23, ал. 1 от Конституцията 
държавата е поела ангажимента да подпомага 
изкуствата, включително и чрез бюджетното 
им субсидиране. Подходът обаче, преценяван 
и в светлината на равенството пред закона 
по смисъла на чл. 6, ал. 2, изр. 1 от Консти­
туцията, трябва да се основава на еднакво 
правно третиране на еднаквите. В тази връзка 
няма основание киноизкуството да се ползва 
с предимство спрямо останалите видове из­
куства – театрално, оперно, балетно, цирково, 
изобразително, архитектурно и т.н.
В заключение – при ежегодното приемане на 
бюджетния закон носителят на законодателната 
власт не може да бъде обвързан и ограничаван 
по отношение на конкретния размер на бю­
джетните кредити от друг равен по степен акт, 
какъвто е отрасловият закон. Това е възможно 
само чрез по-висш по степен нормативен акт, 
какъвто единствено е Конституцията, а по си­
лата на нейния чл. 5, ал. 4 и ратифицираните, 
обнародваните и влезлите в сила международни 
договори. Принципното противоречие на чл. 17 
ЗФИ с Основния закон, валидно и за предход­
ните му редакции, би могло да се отстрани от 
Конституционния съд, като се обяви противо­
конституционност на частта от неговата точка 1, 
която определя методологията за определяне 
на размера на бюджетната субсидия за кино­
изкуство. Тази част текстуално гласи: „чийто 
годишен размер се определя на база сумата на 
средностатистическите бюджети за предходната 
година съответно до 7 игрални филма, до 14 
пълнометражни документални филма и до 160 
минути анимация“. В резултат на произнасяне 
на Конституционния съд в посочения смисъл 
текстът на чл. 17, т. 1 ЗФИ би останал да действа 
само относно частта от него, която предвижда 
субсидия за агенцията, без предварително да се 
фиксира по определена в закона методология 
нейният размер. С това не би се създала праз­
нота в правото, за да се постави въпросът за 
възстановяване на действието на разпоредбата 
в предишната є редакция.
Нелогично и дори абсурдно е това, че с на­
стоящото конституционно решение за сметка на 
обезсилването на една противоконституционна 
разпоредба се възкресява прилагането на друга, 
също така противоконституционна разпоредба. 
В този контекст не би могло да се приеме, че 
предлаганото с особеното мнение произнасяне 
на Конституционния съд е извън рамките на 
заявения петитум с искането – чл. 22, ал. 1, 
изр. 1 ЗКС, тъй като само по посочения начин 
би могло да се избегне негативният ефект от 
възстановяване на предходната редакция на 
чл. 17, т. 1 ЗФИ, засегната от идентичен порок, 
обосноваващ противоконституционност, като 
актуалния текст на разпоредбата. Без съмне­
ние предходната редакция е привлекателна за 
всички, които професионално се занимават с 
киноизкуство, но е в разрез с конституционно 
установената йерархия на нормативните актове, 
със защитаваните от Конституцията обществени 
интереси и справедливост.
Допълнително може само да се отбележи, 
че старата методология за определяне на ми­
нималния годишен размер на субсидията за ки­