Държавен вестник, бр. 50, 2024 г., стр. 112

СТР.  112	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  50
респ. не са членове на семейството на такива 
чужди граждани. Наредбата не предвижда 
ограничения на мярката в тези два аспекта, 
поради което следва да се приеме, че посо­
чените по-горе разпоредби на подзаконовия 
акт са в противоречие с материалноправните 
норми на нормативен акт от по-висока степен, 
а именно Закона за здравето.
В тази си част посочените разпоредби про­
тиворечат и на чл. 35, ал. 2 от Конституцията 
на Република България. Изложените от пър­
воинстанционния съд мотиви в тази насока 
са изключително подробни и тъй като се 
споделят изцяло и от касационната инстанция, 
на основание чл. 221, ал. 2, предл. последно 
от АПК съдът препраща към тях. Принципно 
вярно е застъпеното и от двамата касационни 
жалбоподатели становище, че ограничаването 
на някои основни човешки права е допустимо. 
То обаче може да бъде сторено само със закон 
при условията на чл. 57, ал. 3 от Конститу­
цията – при обявяване на война, на военно 
или друго извънредно положение и само по 
отношение на правата, които са извън пред­
видените в разпоредбата изключения. Законът 
за здравето е предвидил кои основни права 
и в какъв обхват могат да бъдат ограничени 
временно за осъществяване на контрол над 
заразните болести. Определеният от ЗЗ обхват 
обаче недопустимо е разширен с нормите на 
Наредбата.
Ето защо са правилни и законосъобразни 
изводите на Върховния административен 
съд за допуснати съществени нарушения на 
административнопроизводствените правила 
и противоречие с материалноправни норми 
от по-висок ранг при издаването на оспо­
рените текстове от Наредбата – основания 
по чл. 146, т. 3 и 4 от АПК, които налагат 
отмяната на обжалваните разпоредби. Ре­
шението на първоинстанционния съд не 
страда от пороците по чл. 209, т. 3 от АПК, 
налагащи отмяната му, поради което следва 
да се остави в сила.
Предвид изхода на спора искането на каса­
ционните жалбоподатели за присъждане на 
разноски е неоснователно.
Претенцията на ответницата П. В. за при­
съждане на съдебни разноски е основателна и 
следва да бъде уважена. Съобразно предста­
вените по делото доказателства – договор за 
правна защита и съдействие, ответницата е 
защитавана от адв. Ю. Дацев безплатно при 
условията на чл. 38, ал. 1, т. 2 и 3 от ЗА. Ето 
защо на основание чл. 38, ал. 2 от ЗА и във 
връзка с чл. 8, ал. 3 от Наредба № 1 от 2004 г. 
за минималните размери на адвокатските въз­
награждения съдът определи възнаграждение 
в размер на 1000 лв., което следва да бъде 
заплатено на адв. Дацев от Министерския 
съвет и Министерството на здравеопазването.
Претенцията на втория ответник – П. 3., за 
присъждане на разноски е частично основател­
на. Съобразно представения списък този от­
ветник претендира присъждането на 1602 лв., 
от които 1500 лв. представляват заплатен 
адвокатски хонорар, 2 лв. са пощенски марки 
за писма и 100 лв. са пътни разноски. Съдът 
намира за основателна и доказана претенцията 
само в частта є относно заплатения адвокатски 
хонорар в размер на 1500 лв. В представения 
договор за правна помощ изрично е посоче­
но, че уговореният в горния размер хонорар 
е изплатен изцяло и в брой. В тази връзка, 
след като съобрази фактическата и правната 
сложност на делото с предмет оспорване на 
четири разпоредби от подзаконов нормати­
вен акт, обстоятелството, че производс­твото 
е образувано по две касационни жалби, а 
заплатеното възнаграждение не надхвърля 
сериозно определения минимален размер 
от 1000 лв., съдът намира за неоснователно 
възражението на процесуалния представител 
на министъра на здравеопазването за преко­
мерност на заплатения адвокатски хонорар.
В останалата си част относно разноските, 
направени за пощенски марки и за път, ис­
кането на П. З. е неоснователно. Съгласно 
константната практика на ВАС по реда на 
ангажиране на отговорността за разноски се 
покриват само тези, които по естеството си са 
необходими за движението на процеса – нор­
мативно предопределени или свързани с про­
цесуално действие, указано от съда. Пътните 
разходи и разходите за пощенски марки не 
са съдебноделоводни разноски по смисъла на 
чл. 143 от АПК и не могат да се претендират 
на това основание, затова не следва да бъдат 
присъждани.
Мотивиран така и на основание чл. 221, 
ал. 2, предл. първо от АПК, Върховният ад­
министративен съд, петчленен състав,
Р Е Ш И :
Оставя в сила Решение № 1110 от 31.01.2024 г., 
постановено по адм. д. № 2391/2023 г. по описа 
на Върховния административен съд.
Осъжда Министерския съвет на Република 
България и Министерството на здравеопазва­
нето да заплатят на П. Т. З. от Димитровград, 
[ЕГН], съдебни разноски в размер на 1500 
(хиляда и петстотин) лв.
Осъжда Министерския съвет на Република 
България и Министерството на здравеопаз­
ването да заплатят на адвокат Ю. Дацев от 
Софийската адвокатска колегия с личен № [но­
мер] адвокатско възнаграждение в размер на 
1000 (хиляда) лв.
Решението е окончателно.
За председател: 
Мариника Чернева
3775