Държавен вестник, бр. 36, 2019 г., стр. 38

СТР.  38	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  36
основно право са превърнати в „заложници“ 
на дискреционната нормотворческа преценка 
на законодателя, зад която могат да прозират 
конюнктурни настроения или стремеж за 
неоправдано изключване на отговорността 
на държавата. Отговорността на държавата 
за вреди има опора в разпоредбата на чл. 7 
от Конституцията и последващо развитие в 
ЗОДОВ. В основата на този вид отговорност 
стои разбирането, според което във всичките 
си актове и действия държавата следва да се 
ръководи от правата и законните интереси 
на гражданите.
Систематичното място на чл. 7 е в глава 
първа на Конституцията, озаглавена „Основ-
ни начала“. По този начин отговорността на 
държавата за вреди, причинени от незаконни 
актове или действия на нейни органи и длъж-
ностни лица, е призната за един от основните 
принципи на държавната власт. Уредбата є на 
конституционно ниво сред основните начала 
е свидетелство за нейното основополагащо 
за цялата структура на държавната власт 
значение.
От разпоредбата на чл. 7 от Конституцията 
се извежда основното право на гражданите и 
юридическите лица на обезвреда, корелат на 
което е задължението на държавата да обез-
щети вредите, причинени на лицата при или 
по повод изпълнение на незаконосъобразна 
административна дейност. Макар система-
тически да не принадлежи към глава втора 
„Основни права и задължения на гражда-
ните“, то също е основно право, тъй като е 
конституционно уредено, и то като интегрална 
част от принципите, за чието осъществяване 
е мислена и се прилага самата Конституция.
Атакуваната разпоредба поставя пълноцен-
ната реализация на това право под условие, 
че във всеки един момент до постановяване 
на съдебното решение законодателят може 
да преодолее незаконосъобразността на ос-
порения подзаконов нормативен акт чрез 
промяна в законовата уредба. По този начин 
разпоредбата на чл. 7 от Конституцията, която 
гарантира защита срещу вреди от незакон-
ни актове (Решение № 2 от 2000 г. по к. д. 
№ 2/2000 г.), се превръща в една бланкетна 
формула, а произтичащото от нея право на 
обезвреда се изпразва от съдържание. Подобно 
законодателно разрешение не е в услуга на 
повелята за правната справедливост, тъй като 
не съумява да съхрани сърцевината на право 
с конституционен ранг (правова държава в 
материален смисъл).
Притезанието за обезщетяване е присъщ 
компонент от съдържанието на всяко субектив-
но право, вкл. и на основните конституционни 
права като източник на субективни права, 
макар и в публичното право. Реализацията 
на това притезание е работа на законодателя.
На фона на това принципно положение 
отговорността на държавата за вреди се от-
кроява като основен механизъм за преодоля-
ване на последиците от засягане на консти-
туционни права (Вж. Препоръка № R (84) 15 
на Комитета на министрите към Съвета на 
Европа относно отговорността на държавата). 
Фундаменталното значение на този институт 
като способ за възстановяване на правната 
справедливост предполага законодателят да 
създаде благоприятна почва за поставянето 
му в ход при увреждане от незаконосъобразна 
дейност на администрацията. Вместо това 
оспорената разпоредба стеснява значително 
пространството, върху което се разполага 
отговорността на държавата за вреди, и по 
този начин отдалечава основните права от 
конституционната им същност на проводник 
на субективни права в публичното право.
В решението се посочва, че „никоя друга 
власт не може да попречи на законодателя да 
променя, отменя или изменя закони, с които 
да регулира обществените отношения“. Но 
нормотворческата компетентност на парла-
мента не бива да се противопоставя на ос-
новни конституционни права. Пълноценната 
им реализация трябва да бъде смисъл и цел 
на всеки закон. Разпоредбата на чл. 192а, изр. 
второ АПК е отстъпление от конституцион-
ния разум на законовата регулация в сферата 
на основните права, а именно: приеманите 
закони да правят възможна тяхната изява, а 
не да ги изпразват от съдържание.
Макар в случая количественият критерий 
да не е решаващ, за пълнота следва да се 
посочи, че потърпевши от възприетото разре-
шение са широк кръг граждани и юридически 
лица, претърпели вреди от прилагането на 
подзаконови нормативни актове. С подобно 
отношение към основното право на обезвре-
да по чл. 7 от Конституцията законодателят 
не откликва подобаващо на потребността за 
повече правна справедливост. 
Конституционни съдии: 
Таня Райковска 
Атанас Семов
3214
МИНИСТЕРСКИ СЪВЕТ
ПОСТАНОВЛЕНИЕ № 89 
ОТ 25 АПРИЛ 2019 Г.
за одобряване на допълнителни разходи по 
бюджета на Министерския съвет за 2019 г.
МИНИСТЕРСКИЯТ СЪВЕТ
П О С Т А Н О В И :
Чл. 1. (1) Одобрява допълнителни разходи 
по бюджета на Министерския съвет за 2019 г. 
в размер 20 770 000 лв. за държавната субси-