Държавен вестник, бр. 61, 2004 г., стр. 5

Б Р О Й  61
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  5
Великото Народно събрание система от всички
основни конституционни институции, които
доразвиват парламентаризма, тяхното същест-
вуване, мястото им в съответната власт, орга-
низацията, условията, начина на формиране и
мандата им. Във формата на държавно управ-
ление се включват и възложените на тези инс-
титуции дейност и правомощия със запазване
баланса между тях при съблюдаване на основ-
ните принципи, върху които е изградена държа-
вата—народен суверенитет, върховенство на
основния закон, политически плурализъм, раз-
делението на властите, правовата държава и
независимостта на съдебната власт.
В искането за тълкуване, предмет на това
решение, не са били поставени конкретни пита-
ния, свързани с предстоящото членство на Ре-
публика България в Европейския съюз, каквито
сега са направени от президента на република-
та. В мотивите на решението обаче е посочено,
че “предстоящата интеграция на Република
България в Северноатлантическия алианс и в
Европейския съюз ще наложат възлагане на нови
функции на някои от съществуващите конститу-
ционни органи”, което няма да промени форма-
та на държавно управление “при запазване прин-
ципите, върху които е изградена държавата” и
“на баланса между институциите”.
При тълкуването на чл. 158, т. 3 от Консти-
туцията и отговорите на поставените в искане-
то въпроси Конституционният съд изхожда от
становището си в решение № 3 от 2003 г. по к.д.
№ 22 от 2002 г., от което не намира основание
да се отклони.
Отговорът на поставените питания налага
Конституционният съд да отговори, дали всяко
едно от евентуалните изменения на Конститу-
цията, посочени в искането, променят формата
на държавно устройство и на държавно управ-
ление, както и с оглед чл. 153 от Конституция-
та, могат ли да бъдат направени от Народно
събрание или са от компетентност на Велико
Народно събрание.
V
Като изхожда от изложеното, Конституци-
онният съд разглежда направенитe от прези-
дента питания, насочени към разкриване на
точното смислово съдържание на чл. 153 и
чл. 158, т. 3 от Конституцията в тяхната взаим-
на връзка, относно разграничаването на ком-
петентния орган за изменение и допълнение на
конституционните норми в съответствие с изис-
кванията за пълноправно членство на Бълга-
рия в Европейския съюз.
1. Относно приемането на конституционна
разпоредба, която предвижда органите на Ев-
ропейския съюз да могат да приемат решения
и да създават юридически актове с наднацио-
нално, пряко и универсално действие по отно-
шение на Република България
С подписването на Договора за присъединя-
ване на Република България към Европейския
съюз и неговото ратифициране, обнародване и
влизане в сила тя става страна по учредителни-
те договори на Европейските общности и Евро-
пейския съюз (с техните изменения и допълне-
ния) и приема съдържанието им, което е пър-
вично общностно право, уреждащо изчерпател-
но съюзните институции и органи, техните ком-
петенции и актовете им. Актовете на първич-
ното право на Европейския съюз представля-
ват международни договори по смисъла на чл. 5,
ал. 4 от Конституцията и при спазване на пред-
видените условия техните разпоредби стават
част от вътрешното право на България.
Европейският съюз приема и т. нар. вторич-
но право. Съгласно чл. 249, ал. 1 от Договора за
създаване на европейска общност (ДСЕО) ин-
ституциите на Европейския съюз “приемат рег-
ламенти и директиви, вземат решения, изказ-
ват препоръки или мнения” (вторичното пра-
во). Тези актове се приемат на основание из-
рични разпоредби, приети в първичното право.
Сред актовете на вторичното право на Евро-
пейския съюз на първо място е регламентът—
акт с общо действие и обвързваща сила, задъл-
жителен и пряко (непосредствено) приложим
във всяка от страните членки (чл. 249, ал. 2
ДСЕО). Друг съществен акт на вторичното
право е директивата. Тя няма пряко действие,
но съгласно чл. 249, ал. 3 ДСЕО “е обвързваща
по отношение на резултата, който трябва да бъде
постигнат във всяка държава членка, до която
е адресиран, но оставя на националните компе-
тентни органи избора на формите и средства-
та” за постигане на предписаната в нея цел.
Решението е обвързващо в своята цялост за
онези, до които е адресирано (чл. 249, ал. 4
ДСЕО).
Във вторичното право се включват и т. нар.
незадължителни актове—препоръки и мнения,
представляващи декларативни политически
инструменти на европейските институции, как-
то и рамкови решения, общи стратегии и пози-
ции, резолюции, заключения, декларации.
Основна характеристика на вторичното пра-
во е, че неговите актове не са международни
договори по смисъла на чл. 5, ал. 4 от Консти-
туцията и не подлежат на ратификация от наци-
оналните парламенти след приемането им. Те
имат пряко действие и не се нуждаят от изрич-
но въвеждане в националното законодателст-
во. Това е така, защото институциите на евро-
пейските общности действат в рамките на тех-
ните компетенции с пряко обвързващ правен
ефект спрямо институциите и гражданите в
държавите членки. Същевременно обаче след-
ва да се има предвид, че начините и механизми-
те на приемането на актовете на вторичното
право, както и неговият обхват се определят от
първичното право, което, съставляващо меж-
дународни договори, подлежи задължително на
ратификация.
Приемането на конституционна разпоред-
ба, която да предвижда органите на Европейс-
кия съюз да приемат актове с пряко действие
по отношение на Република България, без да е
необходима тяхната ратификация, поставя въп-
роса, не застрашава ли това суверенитета на
страната?