Държавен вестник, бр. 66, 2024 г., стр. 47

БРОЙ  66	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  47   
за предмет упражняване на правомощия, 
присъщи на надзора за законност, упражня­
ван от главния прокурор. Няма звено в рам­
ките на прокуратурата, което да упражнява 
правомощието „надзор за законност“, след 
като е премахнато по отношение на самия 
главен прокурор като самостоятелен орган. 
Веднъж отменено, то „изчезва“ от системата 
на прокуратурата. Остава само контролът за 
законосъобразност по вертикала в структурата 
на прокуратурата, упражняван от прокуро­
ри от горестояща прокуратура. Те обаче по 
силата на контрола за законосъобразност не 
биха могли да упражняват правомощия на 
главния прокурор, присъщи на отнетия му 
надзор за законност. 
Правомощието на главния прокурор по 
чл. 126, ал. 2 от Конституцията (преди изме­
нението) – да упражнява надзор за законност 
върху дейността на всички прокурори – е пра­
вомощие върху всички тях при упражняване 
на функцията на прокуратурата по чл. 127 чрез 
способите, предвидени в тази разпоредба. Чрез 
оспорената промяна на главния прокурор са 
отнети конституционно установени функции, 
което е промяна по смисъла на чл. 158, т. 3 и 
не е в правомощията на Народното събрание.
Алинея 3
Разпоредбата на чл. 126, ал. 3 от Конститу­
цията е нова, въведена е с т. 3 от § 11 ЗИД на 
Конституцията и гласи: „Главният прокурор 
по предложение на Върховната прокуратура 
утвърждава общи методически правила за 
дейността в досъдебното производство на 
прокурорите, следователите и другите разслед­
ващи органи, които подлежат на обжалване 
пред Върховния административен съд по ред, 
определен в закон.“
Конституционният съд отбелязва, че по 
своето естество методическото ръководство 
на главния прокурор представлява даване на 
„общозадължителни указания към прокуро­
рите за подходите и правилата, способите и 
действията, чрез използването на които се 
гарантира ефективно и качествено изпълнение 
на основната задача на прокуратурата – да 
следи за спазване на законността, като уп­
ражнява правомощията по чл. 127, т. 1 – 6 от 
Конституцията“ (Тълкувателно решение № 11 
от 2020 г. по к.д. № 15/2019 г.). Негова присъща 
характеристика съгласно тълкуването на Кон­
ституционния съд е то да е задължително за 
всички прокурори. От анализа на разпоредбата 
на чл. 126, ал. 2 от Конституцията конститу­
ционната юрисдикция намира, че този извод 
е бил верен към момента на постановяване 
на решението по посоченото тълкувателно 
дело, тъй като обвързващата задължителна 
сила на методическите указания на главния 
прокурор е функция на правомощието му по 
упражняване на надзор за законност върху 
дейността на всички прокурори (чл. 126, ал. 2 
преди изменението). 
Според въведената с § 11, т. 2 ЗИД на 
Конституцията редакция на чл. 126, ал. 2 
главният прокурор е ръководител само на 
Върховната прокуратура, а не на „прокура­
турата“. Основателно се поставя въпросът 
за кого са задължителни методическите 
указания, утвърдени от главния прокурор. 
Прокурорите, които не са във Върховната про­
куратура според изменението в чл. 126, ал. 2, 
не са подчинени на главния прокурор и не са 
процесуално зависими от него. Следователно 
за тях утвърдените методически указания не 
са обвързващи и нямат задължителна сила. 
Те биха ангажирали само прокурорите от 
Върховната прокуратура, на които главният 
прокурор е ръководител. Това е резултат от 
отпадането на единството на прокуратурата и 
отнемането от главния прокурор на функцията 
му по надзор за законност. Липсата на обща 
ангажираност на всички прокурори да из­
пълняват методическите указания на главния 
прокурор е предпоставка за противоречива 
прокурорска практика, както и по отношение 
на всички разследващи органи с функции в 
досъдебното производство, вкл. и тези, които 
са извън системата на прокуратурата и дори 
извън системата на съдебната власт. 
Налага се изводът, че утвърдените от 
главния прокурор методически указания ня­
мат способността да осигуряват правилното 
прилагане на закона в рамките на досъдеб­
ното производство. Като резултат привидно 
се създава впечатление, че правомощието 
на главния прокурор за осъществяване на 
методическо ръководство върху дейността на 
всички прокурори се запазва, но всъщност то 
е отнето. По този начин Народното събрание 
е упражнило правомощие, предоставено на 
Великото Народно събрание, с каквато ком­
петентност не разполага.
Конституционният съд достига до извод, 
че един конституционен орган – главният 
прокурор, който е разполагал с две право­
мощия по чл. 126 от Конституцията преди 
изменението, с влизане в сила на ЗИД на 
Конституцията е лишен и от двете. С оглед 
на същественото изменение на правомощията 
на главния прокурор на конституционно ниво 
се изменят не само функционалните характе­
ристики на този орган, но и организационната 
му характеристика. Той не е ръководител на 
цялата „система на прокуратурата“, а само 
на едно звено с неясен конституционен ста­
тус, което в рамките на съдебната система 
приравнява главния прокурор по статус на 
административен ръководител. Това съгласно 
Тълкувателно решение № 8 от 2005 г. по к.д. 
№ 7/2005 г. е промяна, която е недопустимо 
да бъде извършена от Народно събрание, за­