Държавен вестник, бр. 83, 2016 г., стр. 4

СТР.  4	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  83
наказание, а също така за наказателноотго-
ворното лице възниква правото да не бъде 
наказателно преследвано или да не изтърпи 
наложеното му наказание. Отново се под-
чертава, че в действителност с § 35 и § 36 
ЗИДНК се посяга върху вече придобитото 
право от лицата, извършили престъпление по 
§ 2, спрямо тях да бъде приложена давността. 
В искането се поддържа и вътрешна 
противоречивост на законовата уредба на 
наказателните правоотношения поради взаим-
ното изключване на нормите в един и същи 
нормативен акт – тези, въведени с § 35 и § 36 
ЗИДНК, и разпоредбата на чл. 2, ал. 1 и 2 
НК. Като разпоредба в общата част на НК тя 
е приложима и за престъпленията по чл. 79, 
ал. 2, т. 2 НК. Именно тази неограничена с 
изрична норма възможност за позоваване 
на принципа за действие на стария по-бла-
гоприятен закон води, според вносителя на 
искането, до блокиране на прилагането на 
§ 35 и § 36 ПЗР ЗИДНК, което противоречи 
на принципа на правовата държава.
В искането се приема, че не отговаря на 
очакванията за конкретност и определеност 
на норма от материалния наказателен закон, 
а с това противоречи на правната сигурност, 
и начина на очертаване на кръга субекти с 
изменението на разпоредбата в чл. 79, ал. 2 
НК. Нарушаването на изискването за правна 
сигурност се свързва и с отсъствието на ясна 
дефиниция на понятието „трети лица, на 
което са възложени ръководни длъжностни 
или партийни функции“. 
Противоречие с правната сигурност се под-
държа и поради това, че създадената уредба 
с § 36 ЗИДНК смесва материалноправни и 
процесуални институти по начин, затрудня-
ващ или блокиращ прилагането им. Като 
предвижда ex lege възобновяване на наказа-
телни дела, за престъпления по § 2 ЗИДНК, 
прекратени поради изтекла давност, тя влиза 
в противоречие с действащата нормативна 
уредба на института на прекратяване и възоб-
новяване на едно наказателно дело, които се 
реализират чрез произнасянето на надлежен 
орган на съдебната власт – прокурор или съд, 
което очертава две различни хипотези. С раз-
поредбата в § 36 ЗИДНК обаче двете хипотези 
са поставени под общ знаменател – възобно-
вяването според главния прокурор настъпва 
по силата на закона. 
Значителен риск от произвол в право-
раздаването главният прокурор вижда в 
това, че отсъстват критерии за решаване на 
ключови процесуални въпроси, необходими 
за постигане на заложената от законодате-
ля цел – създава се възможност системата 
на наказателно правораздаване да не бъде 
задействана във всички случаи, попадащи в 
обхвата на § 35 и § 36 ЗИДНК, или да бъде 
задействана избирателно, което се конфрон-
тира с принципа на правовата държава.
Третата група аргументи обосновават 
твърдяното в искането несъответствие с чл. 5, 
ал. 3 от Конституцията на разпоредбата на 
§ 35 ЗИДНК, която придава ретроактивно 
действие на неприлагането на наказателна-
та давност относно престъпленията по § 2 
ЗИДНК. В искането се приема, че тази норма 
съответства на смисъла на чл. 15 от Между-
народния пакт за граждански и политически 
права (МПГПП) и на чл. 7 от Конвенцията 
за защита на правата на човека и основните 
свободи (КЗПЧОС), съгласно които законо-
дателят не може да придава обратно дейст-
вие на закон, който установява състав на 
престъпление или увеличава наказанието и 
другите санкционни последици за извършени 
престъпления. Поддържа се, с позоваване на 
релевантна практика на Конституционния 
съд, че не е допустимо законодателят да 
придава обратно действие на утежняващите 
наказателноправни норми поначало, а не 
само на онези от тях, с които се въвежда нов 
състав на престъпление или се увеличава 
наказанието. Прави се извод, че в този план 
придаденото с разпоредбата на § 35 ЗИДНК 
ретроактивно действие на изключването на 
давността за наказателно преследване и за 
изпълнение на наказанието за определени 
престъпления не е в съответствие и с чл. 5, 
ал. 3 от Конституцията.
Представените становища от заинтересо-
ваните институции са изцяло в подкрепа на 
искането на главния прокурор. Мотивирана 
позиция за цялостната основателност на 
искането са изразили ВКС и НССл, а ВАдС 
е направил изрично изявление, че споделя 
аргументите, доводите и съображенията на 
главния прокурор. В становищата и на трите 
институции е направен извод за противо-
конституционност на оспорените в искането 
разпоредби.
ВКС отделя специално внимание на въ-
проса за действието на давността във времево 
отношение, доколкото материалноправните 
норми (каквато е нормата в чл. 79, ал. 2, т. 2 
НК) поначало нямат ретроактивно действие. 
Като определя за своя изходна позиция в 
аргументацията правилото на чл. 2, ал. 1 
НК, ВКС приема, че макар в разпоредбата 
да се говори само за „престъплението“, в 
теорията и съдебната практика няма спор, 
че се имат предвид и такива разпоредби, 
които касаят неговите правни последици, 
сред които е и давността. В становището се 
подчертава, че разпоредбата на чл. 2, ал. 2 
НК създава възможност за обратно действие 
на наказателноправни норми, но само ако те 
са по-благоприятни за дееца. Приема се, че 
след като действието на чл. 2, ал. 2 НК не е 
ограничено с изрична разпоредба (съгласно 
чл. 14, ал. 1 ЗНА), позоваването на принци-
па на по-благоприятния закон винаги ще се 
конфронтира с предвиденото в § 35 и § 36 
ПЗР ЗИДНК (ДВ, бр. 74 от 2015 г.). Това на 
практика обезсмисля тяхното съществуване 
и изключва приложението им.