Държавен вестник, бр. 93, 2011 г., стр. 46

СТР.  46	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  93
присъства разбирането, че административните 
нормативни актове са по дефиниция актове 
на изпълнителната власт (вж. Решение № 5 от 
2007 г. по к. д. № 11 от 2006 г.). Нормативните 
административни актове са юридически израз 
на осъществяваната от органите на изпълни­
телната власт изпълнително-разпоредителна 
дейност на държавата. Следва да се подчертае, 
че наредбите като вид подзаконови актове се 
отнасят предимно до гражданите и юриди­
ческите лица, а указанията, инструкциите, 
методиките и правилата се отнасят обикно­
вено до подчинените органи. В държавите с 
парламентарно управление, каквато е и съвре­
менна България, подзаконовите нормативни 
актове се издават от централните органи на 
изпълнителната власт – Министерския съвет 
и отделните министри, защото само те, а не 
други органи извън изпълнителната власт 
подлежат на пряк контрол от Народното 
съб­рание. Такова е разбирането, заложено от 
самата Конституция в специфичния институт 
на приподписване на указите на президента, 
защото само след поемането отговорността 
от съответния министър парламентът може 
да упражни пряк контрол върху такива укази 
и тяхното изпълнение (вж. Решение № 13 от 
1996 г. по к. д. № 11 от 1996 г.). Такава е ло­
гиката на парламентарното управление и тя 
пронизва конституционната уредба и в трите 
разделени власти. По тази логика и съгласно 
чл. 114, ал. 1 от Конституцията подзаконовите 
нормативни актове в сферата на съдебната 
власт по дефиниция се издават от министъ­
ра на правосъдието (единственият изрично 
присъстващ в Конституцията министър), за 
да може парламентът да упражнява пряк 
контрол и да търси отговорност за неговото 
подзаконово нормотворчество. 
Българската народна банка съгласно чл. 16 
и 60 от Закона за Българската народна банка 
(ДВ, бр. 46 от 1997 г.) има право в рамките 
на своята компетентност да издава наредби 
предвид факта, че тя е орган със специфични 
важни публичноправни функции в рамките 
на държавното управление. Колкото до об­
щинските съвети като органи на местно само­
управление, правото им да издават наредби за 
уреждане на обществени отношения с местно 
значение изрично е посочено в чл. 8 ЗНА. 
Тези изключения не обезсилват правилото, 
че в държава с парламентарна форма на уп­
равление подзаконовите нормативни актове 
с действие върху цялата територия се издават 
от централните органи на изпълнителната 
власт – Министерския съвет или министри­
те. Конституцията е тази, която единствено 
може да овласти държавен орган с норма­
тивна компетентност. Член 2 ЗНА допуска 
и възможността закон да овласти държавен 
орган да издава нормативни актове. Той няма 
предвид всеки един закон, а закона, който 
специално се занимава с този въпрос, и това 
е Законът за нормативните актове. Ето защо 
чл. 8 ЗНА овластява общинските съвети да 
издават наредби, а не Законът за местното 
самоуправление и местната администрация 
или друг закон. След като действа закон, 
в който е дадена уредба на въпросите на 
нормативната компетентност, препращането 
може да има предвид само него, а не въобще 
всеки един закон. Недопустимо е закон да 
предостави издаването на наредби на орган, 
на който Конституцията или Законът за нор­
мативните актове не предоставят нормативна 
компетентност. Тълкуването, че всеки закон 
може да създава нормативна компетентност на 
даден орган, без това да е изрично посочено в 
Конституцията или в Закона за нормативните 
актове, обезсмисля последните.
Органите на съдебната власт – съд, про­
куратура и следствие, не могат да издават 
нормативни актове във връзка със своята 
дейност (акад. П. Стайнов, проф. А. Ангелов, 
проф. Б. Спасов, „Опит за систематизация на 
подзаконовите нормативни актове в НРБ“, 
сп. „Правна мисъл“, 1957 г., кн. 2). Съдебната 
власт не може да създава правила за поведе­
ние, а следва да прилага законите, създавани 
от законодателната власт, и подзаконовите 
нормативни актове, издавани от органите на 
изпълнителната власт. Съдебната власт не 
може да приема подзаконови нормативни ак­
тове, а още по-малко такива може да приема 
кадровият орган на тази власт, какъвто е ВСС 
и който с чл. 130, ал. 6 от Конституцията е 
оправомощен да издава само индивидуални 
и общи административни актове. Характерът 
на материята, по която се предписва ВСС да 
създава правила, не изисква те бъдат облечени 
във формата на нормативни актове, защото 
ВСС не може да урежда условията, а само 
реда за провеждане на процедурите, свързани 
с назначаването на съдии, прокурори и сле­
дователи и тяхното кариерно развитие. Ето 
защо вътрешните правила, приемани от ВСС, 
нямат качеството на наредби и не притежават 
белезите, присъщи на тези нормативни актове, 
поради което не могат да носят това наиме­
нование. Поначало наименованието на всеки 
нормативен акт сочи вида на акта и главния 
му предмет, поради което наименованието 
винаги трябва да бъде точно и правилно, а 
не формално, още повече, че това е свързано 
и с редица други правни последици.
Висшият съдебен съвет, освен оспорени­
те в искането три наредби по чл. 75, 194в 
и 209а ЗСВ, издава и други наредби, които 
не са оспорени в искането – на основание 
чл. 30, т. 16 ЗСВ той одобрява автоматизира­