Държавен вестник, бр. 45, 2019 г., стр. 5

БРОЙ  45	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  5  
депортиране, съдържаща се в съдебен или в 
административен акт, или на друга мярка, 
наложена в резултат на постановената присъда; 
в) държава, различна от посочените в бук-
ви „а“ и „б“, чийто компетентен орган е дал 
съгласие съдебният акт и удостоверението по 
чл. 3 да му бъдат изпратени;
3. признаването би било в противоречие с 
принципа „ne bis in idem“;
4. съдебният акт е постановен във връзка 
с деяние, което не съставлява престъпление 
съгласно българското законодателство, освен 
в случаите по чл. 8, ал. 2; изпълнението на 
съдебен акт във връзка с данъци, такси, мита 
или валутен обмен не може да бъде отказано 
на основание, че българското законодателство 
не предвижда същия вид данъци и такси или 
не урежда по същия начин данъците, таксите, 
митата или валутния обмен, както законода-
телството на издаващата държава;
5. изпълнението на определеното със съ-
дебния акт наказание е погасено по давност 
съгласно българското законодателство; 
6. осъденото лице се ползва с имунитет по 
българското законодателство;
7. съдебният акт е постановен спрямо 
лице, което поради възрастта си съгласно 
българското законодателство не може да бъде 
наказателноотговорно за деянията, във връзка 
с които е постановен актът;
8. към момента на получаване на съдебния 
акт от съда за изтърпяване остават по-малко 
от 6 месеца от наложеното наказание;
9. съдебният акт е постановен при съдебен 
процес, на който осъденото лице не се е явило 
лично, освен ако удостоверението по чл. 3 
изрично не съдържа информация за спазване 
на едно от следните условия:
а) лицето е било призовано лично и по 
този начин е било своевременно уведомено 
за определената дата и място на съдебния 
процес или е било официално информирано 
за това по друг начин, безспорно доказващ 
уведомяването за насрочения съдебен процес, 
както и за възможността за постановяване на 
решение, ако не се яви;
б) след като е било своевременно уведо-
мено за насрочения съдебен процес, лицето 
е упълномощило защитник или такъв му е 
бил назначен от съда за защита по време 
на делото и такава защита действително е 
оказана;
в) след като решението е било връчено 
лично и лицето е било изрично уведомено за 
правото на обжалване или за ново разглеж-
дане на делото с негово лично участие, при 
което делото може да бъде преразгледано по 
същество с представяне на нови доказателства 
и възможност за отменяне на първоначалния 
акт, то изрично е заявило, че не оспорва ре-
шението или не е поискало ново разглеждане 
или обжалване в предвидения срок;
10. издаващата държава не е дала съгласие 
по чл. 28, ал. 1, т. 7 за наказателно преслед-
ване, наказване или лишаване от свобода на 
осъденото лице в Република България за друго 
деяние, извършено преди предаването му;
11. наложеното наказание включва прину-
дителни медицински мерки или мерки, включ-
ващи лишаване от свобода, които независимо 
от чл. 13, ал. 2 не могат да бъдат изпълнени 
от Република България в съответствие с бъл-
гарското законодателство;
12. съдебният акт се отнася за престъпление, 
което съгласно българското законодателство 
се счита за извършено изцяло или частич-
но на територията на Република България, 
включително на място, приравнено на нейна 
територия.
(2) Решението по ал. 1, т. 12 се взема от 
съда при изключителни обстоятелства и с 
оглед на всеки отделен случай, като се вземат 
предвид особените обстоятелства и по-специ-
ално дали деянието е осъществено предимно 
в издаващата държава. 
(3) Преди да откаже да признае съдебния акт 
на основание ал. 1, т. 1 – 3 и т. 9 – 12, съдът 
провежда консултация с компетентния орган 
на издаващата държава и при необходимост 
отправя искане за незабавно предоставяне на 
допълнителна информация.
Частично признаване и изпълнение 
Чл. 16. (1) Въпреки наличието на основание 
за отказ по чл. 15, съдът може след провеж-
дане на консултация с компетентния орган 
на издаващата държава да признае частично 
съдебния акт, като признатата част подлежи 
на изпълнение. Частичното признаване и из-
пълнение не може да доведе до удължаване 
на срока на наказанието.
(2) Когато не е постигнато съгласие по 
ал. 1, след оттегляне на удостоверението по 
чл. 3 от компетентния орган на издаващата 
държава съдът прекратява производството.
Срокове на производството
Чл. 17. (1) Окончателното решение за 
признаване на съдебния акт се постановява в 
срок 90 дни от получаването на съдебния акт 
и удостоверението по чл. 3 освен в случаите 
по чл. 14, ал. 1.
(2) При изключителни обстоятелства, ко-
гато няма възможност да спази срока от 90 
дни, съдът информира незабавно компетентния 
орган на издаващата държава по реда на чл. 23, 
ал. 2, като посочва причините за забавянето, 
както и срока, необходим за вземането на 
окончателно решение.
Изпълнение на наказанието
Чл. 18. (1) След признаване на съдебния 
акт съдът незабавно изпраща заверено копие 
от решението на съответната прокуратура 
за предприемане на необходимите действия 
за изпълнение на наказанието по реда на 
българското законодателство или за реализи-