Държавен вестник, бр. 29, 2006 г., стр. 17

Б Р О Й  29
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  17
ни кода по БУЛСТАТ на търговците. Сред заслу-
гите на закона бих изтъкнал и гарантирането на
уникалност (изключителност) на фирмата на тър-
говеца на територията на цялата страна. Предим-
ство на електронния регистър е и осигурената от
Агенцията възможност за приемане и изпраща-
не на документи по електронен път, чието изпол-
зване постепенно ще измести хартиените носи-
тели. Надявам се, че предимствата на електрон-
ната регистрация ще оставят в миналото значи-
телна част от неудобствата на сегашната систе-
ма, от които търговците основателно недовол-
стват, и ще съдействат за подобряване на бизнес
климата у нас.
Същевременно в закона има разпоредби, ко-
ито не могат да бъдат приети, защото застра-
шават правната сигурност и възпрепятстват пос-
тигането на целите на закона. Основните ми
опасения за недостатъци на закона са свързани
с противоречие с европейското законодателст-
во. Струва ми се, че законът отстъпва от пос-
тигнато съответствие с важни европейски ди-
рективи, което би било лош сигнал към евро-
пейските ни партньори на прага на присъеди-
няването ни в Европейския съюз от 1.I.2007 г.
Ето защо и с цел да се даде още една възмож-
ност за преценка:
1. Оспорвам разпоредбата на чл. 20, ал. 1 по
отношение на изискваната квалификация на
длъжностното лице по регистрацията. По мое
мнение предвиденият 3-годишен юридически
стаж не е достатъчен, тъй като не гарантира
необходимата квалификация и практически
опит. Лицата, които ще извършват проверката
за допустимост и основателност на вписването,
трябва да имат добри познания и опит в слож-
ната материя на търговското право.
 2. Новата търговска регистрация несъмнено
ще има важни последици за сигурността на ин-
вестициите в България. Трябва да призная, че не
са ми чужди опасенията за правната сигурност,
изразени при обсъждането на закона, и за съжа-
ление не считам, че приетият закон ги разсейва
напълно. Намирам, че уредбата не дава доста-
тъчно гаранции за достоверността на вписвани-
ята в регистъра. Не мога да се съглася с чл. 21,
т. 5, защото не поставя ясно изискване за про-
верка за законосъобразното осъществяване на
заявеното за вписване обстоятелство. Предви-
дената в тази разпоредба проверка се свежда само
до съответствие на заявеното обстоятелство с
представените документи по т. 4. Обстоятелст-
вото може да съответства на документите, но не
и на закона. Изискването да са представени всич-
ки предвидени в закон документи би било доста-
тъчно, ако в регистъра се извършва само техни-
ческо вписване, а не става въпрос за валидното
осъществяване на сложни фактически състави
на дружественото право. Изискването за пред-
ставяне на декларация от заявителя за истин-
ността на твърдението относно заявеното за
вписване обстоятелство (чл. 21, т. 6) има сми-
съл само когато не е предвидена проверка за
законосъобразност на акта, чието вписване се
иска. Дори заявителят да е добросъвестен, дек-
ларацията му не означава проверено съответст-
вие на обстоятелствата с изискването на закона.
Липсата на ясно формулирано в закона изис-
кване за проверка за законосъобразност, освен че
не обезпечава общественото доверие в регистъ-
ра, е в състояние да постави под въпрос отчетено-
то в доклада на Европейската комисия от октом-
ври 2005 г. съответствие на българското дружес-
твено право с европейското. Позволявам си да
припомня, че изискване за контрол за законо-
съобразност относно учредяването на капитало-
вите дружества се съдържа в чл. 10 от Първа ди-
ректива 68/151/ЕИО. Такъв контрол изискват
също Директива 78/855/ЕИО (чл. 16) при слива-
нията и Директива 82/891/ЕИО (чл. 14) при разде-
лянията, в които участват акционерни дружества.
Отсъствието на проверка за законосъобраз-
ност рискува по мое мнение да се превърне в по-
голям проблем за търговците, отколкото спаз-
ването на формалности при вписването. От съ-
ществено значение за всяко търговско дружест-
во, респ. за неговите акционери и съдружници и
за неговите кредитори е свързаните с него про-
мени да стават в съответствие със закона. Про-
тивното означава пренебрегване или елимини-
ране на правилата на дружественото право и
създаване на несигурност на инвестициите в
търговски дружества. Това България като пра-
вова държава не трябва да си позволява.
3. Оспорвам и чл. 25, ал. 4, според която жал-
бите срещу отказите за вписване се разглеждат
по реда на глава дванадесета “а” от Гражданския
процесуален кодекс (ГПК). Последната урежда
двустранни искови производства, а не производ-
ство по обжалване на акт, който засяга само мо-
лителя, какъвто е постановеният отказ за впис-
ване. Макар че с възлагане на търговската регис-
трация на административен орган отказът за
вписване формално не е вече охранителен акт,
той стои най-близо до него. Поради това би след-
вало да намери приложение процедурата за об-
жалване на охранителни актове, която съгласно
чл. 432 ГПК е тази по чл. 217 ГПК—обжалване
на определенията. Допускам, че препращането
към глава дванадесета “а” е било продиктувано
от по-кратките срокове за разглеждане на дела-
та, но предвид характера на обжалвания акт не е
ясно кой от няколкото предвидени срокове съдът
ще следва да спазва. Едва ли народните предста-
вители са имали предвид идеята, че като насрещ-
на страна по жалбата както в административния
процес следва да бъде привлечена Агенцията по
вписванията (или длъжностното лице по регист-
рацията, постановило отказа). Във всеки случай
оспорваната разпоредба е неясна, препраща към
правно неадекватна процедура и ще създаде не-
желани затруднения в практиката.
4. Изразявам несъгласие и с чл. 26—в част-
та, с която се предвижда, че заявителят може да
подаде ново заявление за вписване на същото
обстоятелство и при “неизвършване на искано-
то вписване в предвидения в чл. 19 срок”. Оче-
видно се има предвид непроизнасяне в срок по
подаденото заявление, а не неизвършване на
вписване по смисъла на чл. 22. Считам, че тази
разпоредба противоречи на принципите на за-
кона за евтина и бърза регистрация и опростена
и сигурна процедура.