Държавен вестник, бр. 55, 2015 г., стр. 7

БРОЙ  55	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  7  
тяхното атестиране, които са пряко свързани 
и произтичат от конституционно уредените 
правомощия на ВСС. 
Възлагането на управленски функции на 
ВСС със закон не може да се обоснове с пра­
вомощията по чл. 130, ал. 6 и 7 КРБ, които са 
изчерпателно посочени. Затова се поддържа, 
че това възлагане противоречи на Консти­
туцията и създава рискове от нарушаване 
на независимостта на съдиите, прокурорите 
и следователите като органи на съдебната 
власт. В становището това разбиране се 
обосновава и с позоваване на Решение № 10 
от 2011 г. по к.д. № 6 от 2011 г. Поддържа се 
също така, че не води до друг извод предви­
деното в чл. 16, ал. 1 ЗСВ условие „без да се 
засяга независимостта на нейните органи“, 
тъй като последното не е достатъчна гаранция 
за независимостта на магистратите. Показа­
телна в това отношение била практиката на 
ВСС по прилагане на закона, когато много 
често упражняваната управленска функция 
„консумирала“ независимостта на органите 
на съдебната власт и на отделни магистрати.
Според ФБАПЧ предоставянето на упра­
вленски функции на ВСС по отношение на 
съдебната власт, освен че накърнява независи­
мостта на съдебната власт, е в противоречие 
и с принципа за разделение на властите, прог­
ласен с чл. 8 от Конституцията. Във връзка 
с това се посочва, че съгласно чл. 130, ал. 3 
от Конституцията единадесет от двадесет и 
двамата изборни членове на Висшия съдебен 
съвет се избират от Народното събрание, а 
принципът за разделение на властите изисква 
едната власт да не управлява другата. С пре­
доставянето на ВСС на управленски функции 
по отношение на съдебната власт тя става 
зависима от законодателната власт. Затова 
се поддържа, че общото или конкретното 
управление не може да бъде правомощие на 
орган, чийто състав в значителна степен се 
определя от друга власт.
Министерският съвет, главният прокурор, 
Висшият съдебен съвет, Националната след­
ствена служба, Камарата на следователите в 
България, Съюзът на юристите в България, 
Българската асоциация за европейско право 
мотивират становища, че искането на съдебния 
състав е изцяло неоснователно. Според тях с 
оспорената разпоредба законодателят дефини­
ра правния статут на ВСС, като се основава 
на конституционните му правомощия и не 
създава нови правомощия на органа, каквито 
Конституцията не предвижда. Подчертава се, 
че ВСС е конституционно създаден орган, 
на който са възложени кадрови, бюджетни, 
организационни и контролни функции, за 
да гарантира независимостта на съдебната 
власт от останалите власти. Понеже не е 
правораздавателен орган, ВСС не управлява 
дейностите по правораздаване и надзора за 
законност. Следователно в чл. 16, ал. 1 ЗСВ 
определянето на ВСС като орган за управле­
ние се има предвид управление на общото 
функциониране на съдебната власт, което не 
обхваща функциите по правораздаване и над­
зор за законност, поради което в оспорената 
част разпоредбата не противоречи на чл. 117, 
ал. 2 от Конституцията. Във връзка с това се 
отбелязва, че чл. 16, ал. 1 ЗСВ като норма, 
съдържаща определения, се явява несамостоя­
телна норма, която не се прилага пряко, а само 
във връзка с други норми. Законодателната 
уредба в тази част обаче изрично изключва 
от обхвата на осъществяваната от ВСС упра­
вленска дейност дейностите по същество на 
съдебната власт – правораздаване, надзор за 
законност и разследването по наказателни 
дела, условие, изрично посочено и в разпо­
редбата на чл. 16, ал. 1 ЗСВ, поради което 
се прави изводът, че уредбата в оспорената 
част не противоречи и на чл. 130, ал. 6 КРБ. 
Всяка от страните наред с основната теза 
излага и допълнителни аргументи, по които 
е взето отношение в следващата част на ре­
шението: 
Конституционният съд съгласно чл. 19, ал. 1 
от Закона за Конституционен съд (ЗКС), след 
като обсъди доводите и съображенията, разви­
ти в искането, становищата на заинтересова­
ните страни и съображенията на законодателя 
при приемане на оспорената разпоредба, за 
да се произнесе, съобрази следното:
Относно принципа за независимост на 
съдебната власт и разделението на властите
Съгласно чл. 8 от Конституцията дър­
жавната власт се разделя на законодателна, 
изпълнителна и съдебна. Става дума за трите 
основни функции на държавната власт, възло­
жени за осъществяване от различни системи 
от органи, които са относително независими 
един от друг, обвързани са от отношения на 
взаимен контрол и възпиране и в същото 
време функционират в определена взаимна 
връзка. В този смисъл и Решение № 6 от 
1993 г. по к.д. № 4 от 1993 г. – ДВ, бр. 30 от 
1993 г.; Решение № 1 от 1999 г. по к.д. № 34 
от 1998 г. – ДВ, бр. 6 от 1999 г.; Решение № 15 
от 1999 г. по к.д. № 11 от 1999 г. – ДВ, бр. 89 
от 1999 г.; Решение № 8 от 2006 г. по к.д. № 7 
от 2006 г. – ДВ, бр. 78 от 2006 г., на КС.
Всяка една от трите власти в рамките на 
Конституцията осъществява самостоятелно 
своите правомощия, поради което механиз­
мът на взаимодействие между тях изключ­
ва налагане на действия и предписване на 
актове, лишаващи органите на съответната 
власт от гарантираната им от Конституцията 
самостоятелност и дискреционна преценка в 
процеса на осъществяване на правомощията, 
които имат.