Държавен вестник, бр. 91, 2010 г., стр. 4

СТР.  4	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  91
налагат това. В същото становище се признава, 
че досегашният ред за ползване на платен годи­
шен отпуск не е бил спазван както от работо­
дателите, така и от работниците и служителите, 
което „наложи да се въведе нов ред за ползване 
на платените годишни отпуски“. В становището 
на Българската търговско-промишлена палата 
се приема, че „нормите, които регламентират 
давностни срокове (вкл. и чл. 176, ал. 3 КТ и 
чл. 59, ал. 5 от Закона за държавния служи­
тел), имат процесуален характер, тъй като те 
имат пряко отношение към правото на иск“ 
и „институтът на давностния срок не е нов в 
трудовото право. Той е съществувал, съществува 
и сега (вж. чл. 358 КТ)“.
Върховният касационен съд е приел стано­
вище на пленума си от 20.10.2010 г., в което 
намира за противоконституционни разпоред­
бите на § 3е от преходните разпоредби на 
Кодекса на труда (§ 20, т. 2 ЗИДКТ) и § 8а 
от преходните и заключителните разпоредби 
на Закона за държавния служител (§ 21, т. 5 
ЗИДКТ), както поради противоречие с консти­
туционни норми, така и поради несъответствие 
с актове на международното право. Върховният 
касационен съд изразява становище за консти­
туционосъобразност и липса на противоречие с 
актове на международното право по отношение 
на чл. 176, ал. 3 КТ (§ 8); чл. 224, ал. 1 КТ 
(§ 11), чл. 59, ал. 5 ЗДС и чл. 61, ал. 2 ЗДС 
(§ 21, т. 4), с които разпоредби се изменят 
материалноправни норми занапред.
Изцяло в становищата си подкрепят искания­
та на президента и на народните представители 
Конфедерацията на независимите синдикати в 
България, Конфедерацията на труда „Подкре­
па“, Федерацията на независимите синдикати 
от отбраната „Българска армия“ (ФНСО „БА“) 
и Националният синдикат „Отбрана“ (НС 
„Отбрана“).
На 11.11.2010 г. преди заседанието на Кон­
ституционния съд беше получено становище 
на Съюза на юристите в България, в което 
се подкрепят исканията на президента и на 
народните представители за обявяване за про­
тивоконституционни на § 3е от Кодекса на 
труда и § 8а от Закона за държавния служител. 
По другите процесни разпоредби не е взето 
отношение.
За да се произнесе по исканията на пре­
зидента и народните представители, Консти­
туционният съд се основа на долупосочените 
аргументи:
1. Президентът и народните представители 
считат, че §3е от Кодекса на труда е проти­
воконституционен, тъй като противоречи на 
посочените в исканията конституционни норми.
Параграф 3е от преходните разпоредби 
на КТ гласи: „Неизползваният до 1 януари 
2010 г. платен годишен отпуск за предходни 
календарни години може да се ползва само 
до 31 декември 2011 г.“
За да се вземе становище по въпроса за 
конституционосъобразността на атакуваната 
норма, следва да се има предвид правната 
характеристика на правото на отпуск.
Правото на отпуск е основно конституционно 
право на работниците и служителите, уредено 
в чл. 48, ал. 5 от Конституцията: „Работници­
те и служителите имат право …на почивка и 
отпуск при условия и по ред, определени със 
закон.“ Правото на отпуск е пряко свързано 
с основното конституционно право на труд 
(чл. 48, ал. 1 от Конституцията) тогава, кога­
то правото на труд се реализира чрез трудово 
или служебно правоотношение. В скалата на 
социалните права правото на труд и правото 
на отпуск са основоположни за определяне на 
качеството на живот и развитие на индивида. 
Затова в исторически и съвременен аспект за 
международното право и националните правни 
системи тези права са в центъра на социалния 
интерес. Така е и в България, проследявайки 
развитието на трудовото законодателство.
Отпускът е време, през което работникът 
или служителят е освободен от задължението 
да предоставя работна сила на работодателя, 
респ. на административния орган. Сред раз­
личните видове отпуск най-съществено място 
заема платеният годишен отпуск, който има 
предназначение да предостави възможност 
на работника или служителя да възстанови 
работната си сила. Платеният годишен отпуск 
е елемент от съдържанието на трудовото/
служебното правоотношение. За работника 
или служителя платеният годишен отпуск 
е субективно право, а за другата страна на 
правоотношението – задължение да освободи 
работника или служителя от предоставяне на 
работна сила и право на преценка на времето, 
в което ще се ползва отпускът. Поради прав­
ната природа на платения годишен отпуск на 
субективно право превръщането му чрез правни 
норми в задължение може да се допусне само 
в определени случаи по изключение. Правото 
на платен годишен отпуск възниква от момен­
та на постъпване на работа по трудово или 
служебно правоотношение, докато правото на 
ползване на платен годишен отпуск по правило 
е предпоставено от изискване за трудов стаж.
Осигуряването на право на платен годишен 
отпуск на работника или служителя означава 
предвиждането му в Конституцията и съответ­
ните закони, определяне на размера му, в някои 
случаи определяне на минималната законова 
норма на този размер и определяне на реда за 
ползване. Исканията на президента и на на­
родните представители се отнасят до правния