Държавен вестник, бр. 15, 2024 г., стр. 32

СТР.  32	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  15
само ако (установи, че) предложението не 
спазва ограниченията (самият закон гово-
ри именно за „ограничения“!, чл. 10, ал. 2) 
по чл. 9, ал. 2, 3 и 4 от ЗПУГ. Разбира се – и 
всяко друго ограничение, което произтича 
от самата Конституция (и не е необходимо 
това да се посочва изрично в закона, тъй 
като произтича от здравия разум на консти-
туционната правова държава). Несъмнено 
тези ограничения (докато са действаща нор-
ма) трябва да бъдат спазени и от/в самото 
предложение – и именно това е овластено 
да провери Народното събрание. 
По аргумент за обратното обаче, ако то 
не установи неспазване на което и да било 
от тези ограничения, е длъжно да вземе 
решение за произвеждане на национален 
референдум с предложения въпрос (и с ре-
зервата за възможност за преформулиране15 
на въпроса (чл. 13, ал. 6 от ЗПУГ), макар в 
тази хипотеза и това да ми изглежда спорно 
по изложените нагоре съображения). Затова 
смятам, че при наличие на предложение, 
подкрепено от 400  000 граждани (валидни 
„подписи“), Народното събрание има роля-
та на „своеобразен посредник“ (по израза, 
използван, макар и наистина в по-широк 
смисъл общо за ролята на НС по отношение 
на инициатива за референдум, в Решението 
на КС по к.д. 8/2016). В този случай обаче не 
намирам за уместно да се говори за „обвър-
зана компетентност“. На въпроса за самите 
ограничения ще се върна по-нататък.
Изразявам и резерви относно потвър-
деното от КС разбиране, че „въпросът на 
референдума не подлежи на самостоятелен 
контрол“ за конституционосъобразност. Едно 
предложение за референдум е форма и въ-
прос, нищо друго. И съществената преценка е 
относно въпроса. В този смисъл категорично 
не приемам и че „няма противоконституци-
онни въпроси“. Искането за провеждане на 
референдум е неделимо от въпроса, предмет 
на предлагания референдум. Няма искане без 
въпрос. Преценката (по предвидения в ЗПУГ 
ред) за законосъобразност на предложението 
се прави както по формални критерии (чл. 13, 
ал. 3 във вр. с чл. 10 – 12 и др.), така и по 
отношение на предлагания въпрос (един или 
повече от един – и за всеки поотделно, чл. 9). 
Неизбежно – също и преценката за консти-
туционосъобразност на акта на НС относно 
предложението. И затова по-голямата част от 
мотивите на настоящото решение на КС са 
посветени на това, от което зависи консти-
туционосъобразността на предложението за 
произвеждане на референдум, респ. на реше-
нието на НС по него – т.е. именно и само на 
предложения въпрос (неговия предмет): дали 
той попада в обхвата на компетентността на 
15 В закона нелепо „редактиране“…
НС, дали той противоречи на Конституцията 
и т.н. И това е напълно естествено – иначе 
обхватът на контрола за конституционност 
би бил ограничен само до преценка относно 
изискванията за форма.
2. Смятам също за изкуствено прокарване-
то на разграничение или противоречие между 
разпоредбите на втората и третата алинея на 
чл. 1 от КРБ: осъществяването на държавна 
власт от народа, по инициатива на една част 
от него, не е и по никакъв начин не би мог-
ло дори да се уподобява на „присвояване на 
осъществяването на народния суверенитет“. 
Още по-малко мога да приема, че „присвоява“ 
осъществяването на народния суверенитет 
група граждани (400 000), която задължава 
НС да приеме решение за произвеждане 
на национален референдум. Тя по никакъв 
начин не изземва и изобщо не осъществява 
власт – но е достатъчно представителна, за 
да може да поиска/предизвика осъществяване 
от НС в рамките на неговите конституционни 
правомощия (с участието и на Президента) 
на процедурата за осъществяване на власт 
именно от суверена (целия народ). Послед-
ното според мен Конституцията не само 
предвижда, но и гарантира.
Изискуемият брой валидни подписи на 
български граждани с избирателни права 
(колкото и да е трудно да се обори произ-
волността в определянето на точно такъв 
брой, а не по-голям или по-малък) отрежда 
на тази група граждани основателна роля 
на „съществена част от народа“ или на ин-
цидентен представител на суверена. Тази 
група граждани не изземва правомощие на 
НС, а само ангажира неговото произнасяне 
в рамките на Конституцията и закона и в 
рамките именно на неговите правомощия. 
Именно за да не се стигне до „присвояване“ 
на народния суверенитет (и на държавната 
власт) от „част от народа“, в чл. 23, ал. 1 от 
ЗПУГ се прогласява, че решение е взето само 
когато в произведения референдум са участ-
вали поне толкова избиратели, колкото и в 
последните избори. Такъв референдум смятам 
трябва да се разглежда като представителен 
(поне колкото и действащия парламент). 
„Присвояване“ според мен ще е налице 
именно в обратната хипотеза: когато една 
малка част от народа, като народните пред-
ставители (и понякога дори само над ¼ от 
тях с оглед правилата за обикновеното мно-
зинство) – макар и демократично овластена 
да го представлява – взема решения, каквито 
не позволява да бъдат взети/коригирани от 
самия суверен. Особено типичен пример е 
ратифицирането на международен договор, 
след което произнасянето по него на суверена 
чрез референдум е определено за недопусти-