Държавен вестник, бр. 95, 2014 г., стр. 13

БРОЙ  95	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  13  
чл. 120, ал. 2 от Конституцията изключение да 
разпростре своето действие по отношение на 
нищожните административни актове въобще, 
т. 2 от решението всъщност приема наред с 
другото, че „предпазването“ от обжалване 
допуска своеобразна „търпимост“ на админис­
тративен акт въпреки обременеността му с 
тежък порок. Получава се така, че всъщност 
тя предлага застраховка срещу една погреш-
на теза. Да обобщим, несъобразяването на 
правния ефект на съдебното обжалване спе-
циално в материята на нищожността, вкл. 
на нищожните административни актове, и 
формулирането на правила без оглед на въп­
роса как те се вписват в действащата правна 
система не постига друго освен да натовари 
с вътрешни противоречия и трудности ма-
терия, която има сложна проблематика без 
връзка с настоящото дело.
На следващо място не може да не се 
отбележат и практическите ефекти, които 
може да има прилагането на т. 2 от диспо-
зитива на решението. Нейното въвеждане 
в действащата у нас правна система чрез 
решението на Конституционния съд поставя 
въпроса как тя се съотнася с първата част от 
диспозитива. Защото аргументите, развити с 
оглед първата част от диспозитива, изглежда 
търпят корекция. Тя създава една сложна 
конструкция на изключение в изключението 
и насърчава подаването на жалби и протести 
за „проверка“ дали даден административен 
акт е нищожен. По този начин се изпразва 
от съдържание възприетото в т. 1 от реше-
нието разбиране за изключението от прави-
лото за обжалваемост и предпоставките, от 
които следва да се ръководи законодателят 
за установяване на забрана за обжалване 
на определени административни актове. 
Всяко засегнато лице ще бъде в състояние 
да обезсмисли забраната с твърдението за 
нищожност на издадения административен 
акт. От друга страна, установената с т. 2 от 
решението забрана, чийто адресат е законо-
дателят, още в хода на законодателния процес 
изисква от него да фиксира предпоставките 
за нищожност на акта за разлика от неговата 
незаконосъобразност.
В заключение липсата на прецизно опре-
деляне на обхвата и действието на забраната, 
която се съдържа в разпоредбата на чл. 120, 
ал. 2 от Конституцията, в крайна сметка пра-
ви пробив, който не държи сметка как тя се 
вписва и разполага в рамките на действащото 
у нас законодателство.
Конституционни съдии:  
Красен Стойчев
Гроздан Илиев
На конституционните съдии Стефка Стоева 
и Георги Ангелов
В дълбочината на тълкуваната разпоредба 
стои всъщност опозицията между свобода и 
сигурност. Поради това по необходимост тъл-
куването є решава въпрос от философията на 
правото и по-широко – от социалната фило-
софия. Не споделяме тълкуването, направено 
с решението на Конституционния съд, и в 
двете му точки.
І. По т. 1 от решението
1. В общата клауза за обжалване по чл. 120, 
ал. 2, предл. 1 от Конституцията се пресичат 
три основни, взаимносвързани и взаимодейст-
ващи си, включително като гаранции един за 
друг, конституционни принципа. 
Първият, който може да се изведе от 
преамбюла, чл. 1, ал. 2 и чл. 4, ал. 2 от 
Конституцията, се състои в производността 
на държавната власт от властта на народа. 
Свободата като възможност на личността да 
прави всичко се ограничава с предоставянето 
на част от нея на държавата.
Другият е принципът, установен в чл. 4, 
ал. 1 от Конституцията. Съгласно него Ре-
публика България е правова държава. Тя се 
управлява според Конституцията и законите 
на страната. Държавната власт като произ-
водна може да действа само в рамките, пре-
доставени є от учредителната (първичната) 
власт. Принципът на правовата държава важи 
на общо основание за изпълнителната власт. 
Нейните правомощия са конституционно и 
законово определени. Тя може и трябва да 
действа само в техните рамки, които не бива 
да разширява, нито да заобикаля. Упражнява-
нето на държавно правомощие без наличието 
на конкретния интерес, за чието задоволя-
ване е създадено и който е негов необходим 
елемент, противоречи на материалния закон 
като злоупотреба с право. „Правова държава“ 
означава упражняване на държавната власт 
на основата на конституция и в границите 
на закони, които материално и формално є 
съответстват. Една от гаранциите за този 
принцип е отговорността на държавата за 
вредите, причинени от незаконни актове 
или действия на нейни органи и длъжностни 
лица, прогласена в чл. 7 от Конституцията.
Третият е установеният в чл. 8 от Консти-
туцията принцип на разделение на властите. 
Съгласно него държавната власт се разделя на 
законодателна, изпълнителна и съдебна, като 
трите власти са равнопоставени, относително 
независими и взаимновъзпиращи се.
Контролът за дейността на изпълнителната 
власт в рамките, предоставени є от закона, 
се осъществява от съда. Според чл. 120, ал. 1 
от Конституцията съдилищата осъществяват