Държавен вестник, бр. 35, 2002 г., стр. 13

Б Р О Й  35
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  13
Становището на министъра на външните ра-
боти е в обратен смисъл—поддържа се, че пред-
ложението на МС по чл. 98, т. 6 от Конституция-
та не е едностранно властническо волеизявление
и не поражда самостоятелни правни последици,
поради което не подлежи на обжалване и конт-
рол от ВАС. С оглед необходимостта ръководи-
телят на дипломатическото представителство да
бъде консенсусна фигура назначаването му е в
резултат от съгласуваните волеизявления на два
независими субекта—МС и президента, и имен-
но поради независимостта им, съществува прав-
на възможност президентът да не издаде указ за
назначаване, въпреки предложението на МС.
Предложението на МС е само предпоставка за
издаване на указа на президента.
Според Върховния административен съд
предложенията на МС по чл. 98, т. 6 и чл. 100,
ал. 2 и предложенията на ВСС по чл. 129, ал. 2
от Конституцията са административни актове
по смисъла на чл. 120, ал. 2 от Конституцията и
при липса на законова норма, която да изклю-
чи обжалването им пред съд, подлежат на съде-
бен контрол за законосъобразност. В допълни-
телното становище се поддържа, че според во-
лята на конституционния законодател на ука-
зите на президента за назначаване на тримата
висши магистрати се придава преди всичко
престижен характер.
В становището на Съюза на съдиите в Бълга-
рия се развива тезата за недопустимост на иска-
нето поради поставени в него въпроси от чисто
административноправен характер. По същест-
вото на тълкуването се поддържа, че правното
действие на предложенията на ВСС по чл. 129,
ал. 2 от Конституцията произтича от последва-
щия ги указ на президента, който обаче не може
нито да го затрудни, нито да го осуети, а само да
го забави. Затова предложенията на ВСС подле-
жат на контрол за законосъобразност пред ВАС
едва след издаване указа на президента.
Асоциацията на прокурорите в България
поддържа, че предложението на МС и предло-
жението на ВСС не са същински администра-
тивни актове; те само провокират издаването
на надлежния акт, затова не подлежат на кон-
трол от ВАС.
В становището на Камарата на следовате-
лите в България се прави разлика между пред-
ложенията на МС по чл. 98, т. 6 и чл. 100, ал. 2
от Конституцията, които изрично се изключ-
ват от съдебен контрол от чл. 7, т. 2 и 3 от Зако-
на за Върховния административен съд (ЗВАС)
и предложенията на ВСС по чл. 129, ал. 2 от
Конституцията, които подлежат на обжалване
пред ВАС, съгласно чл. 5, т. 2 ЗВАС и чл. 34 от
Закона за съдебната власт. Поддържа се, че
въпросът за правната същност на обсъжданите
предложения на ВСС  са уредени в закон, а
тълкуването на закони се извършва единствено
от Върховния касационен и Върховния адми-
нистративен съд, ерго, стига се до извода за
недопустимост на исканото тълкуване.
Според Висшия адвокатски съвет предложе-
нията на МС по чл. 98, т. 6 и чл. 100, ал. 2 от
Конституцията и предложението на ВСС по
чл. 129, ал. 2 от Конституцията не подлежат на
контрол от страна на ВАС и в случаите, когато
президентът е издал указ въз основа на тях.
III
Конституционният съд, след като обсъди
изложените в искането доводи и писмените
становища на заинтересуваните страни, прие
следното:
По допустимостта на искането
Конституционният съд многократно се е
произнасял относно условията, при които се
упражнява правомощието му за даване задъл-
жително тълкуване на конституционни разпо-
редби по чл. 149, ал. 1, т. 1 от Конституцията,
както и за неговите допустими предели—Опре-
деление № 2 от 9 февруари 1993 г. по к.д. № 34
от 1992 г., Определение № 5 от 23 февруари
1993 г. по к.д. № 35 от 1992 г., Определение № 9
от 19 декември 1996 г. по к.д. № 30 от 1996 г.,
Решение № 11 от 20 октомври 1994 г. по к.д. № 16
от 1994 г., Определение от 30 април 1998 г. по
к.д. № 14 от 1998 г. Предмет на това искане са
конституционни разпоредби, чието норматив-
но съдържание, видно от изложените по-горе
становища на конституираните страни, се въз-
приема по различен начин; налице е и обосно-
ван интерес от даването на тяхното задължи-
телно тълкуване. Правомощието на Конститу-
ционния съд по чл. 149, ал. 1, т. 1 не е обвързано
от материята, която се засяга от конституцион-
ната разпоредба—дали тя ще очертава консти-
туционно начало, конституционно защитени
права и свободи на гражданите или устройство-
то и правомощията на конституционно регла-
ментираните органи на държавата. В този сми-
съл всички съображения за недопустимост на
искането са несъобразени с постоянната прак-
тика на Конституционния съд. Напротив, ясно-
то и безпротиворечиво тълкуване на разпоред-
бите от Конституционния съд, уреждащи въз-
никнали конституционноправни проблеми, ще
възпрепятства нарушаването на Конституция-
та, респ. ще предотврати използване на санкци-
онните правомощия на Конституционния съд.
По съществото на искането
Тълкувателната дейност в случая следва да
започне с  разкриване съдържанието на консти-
туционните разпоредби на чл. 98, т. 6, чл. 100, ал. 2
и чл. 129, ал. 2 в цялост, след това да се премине
към очертаване съдържанието на понятията
“предложение на МС” и “предложение на ВСС”
в контекста на цитираните разпоредби и чрез това
съдът да насочи усилията си да отговори на пос-
тавените в питането  въпроси: какъв е правният
характер на предложението на МС, на предложе-
нието на ВСС; съставляват ли те администрати-
вен акт в собствен смисъл и подлежат ли на съде-
бен контрол от страна на Върховния администра-
тивен съд и в случаите, когато президентът на
републиката е издал указ въз основа на тях.