Държавен вестник, бр. 33, 2005 г., стр. 10

С Т Р .  10
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  33
1. Разпоредбата на чл. 150, ал. 1 от Консти-
туцията е общата разпоредба, посочваща кои
субекти могат да сезират КС за осъществява-
не на всички посочени в чл. 149, ал. 1 от Кон-
ституцията негови правомощия. Разпоредба-
та на чл. 150, ал. 2 от Конституцията е частен
случай на възможността двата върховни съда
да могат да сезират КС. Тя се отнася само до
едно от правомощията на КС—това по чл. 149,
ал. 1, т. 2. Затова избраният подход в тълкува-
телното решение чрез конкретната хипотеза
на чл. 150, ал. 2 да се обясняват смисълът и
съдържанието на общата разпоредба считам
за неточен.
За осъществяване на целите на правно тъл-
куване се използват както общите логически
методи на изследване, така и специфичните за
правото методи. Общ логически метод е фор-
мално-логическият метод на дедукцията—пре-
минаване от общото към частното, от типично-
то към специфичното. Към юридическите ме-
тоди на тълкуване спадат: нормативният ме-
тод—за изясняване смисъла и съдържанието,
вложени от законодателя на понятията, срав-
нително-историческият метод и методът на
сравнително-правното съпоставяне.
Обратно на утвърдените методи за тълкува-
не в решението на КС се започва с обсъждане
съдържанието на конкретната хипотеза (част-
ния случай), каквато е разпоредбата на чл. 150,
ал. 2, за да се обоснове смисълът на общата
хипотеза—каквото е участието на ВКС и ВАС в
чл. 150, ал. 1 от основния закон. А всъщност
наличието на разпоредбата на чл. 150, ал. 2 не
обуславя възможността, предвидена в чл. 150,
ал. 1 от Конституцията, ВКС и ВАС да бъдат
сезиращи субекти в конституционния процес.
Възможно е правото по чл. 150, ал. 2 на двата
върховни съда—при съмнение за противокон-
ституционност на приложимата законова нор-
ма при разглеждане на конкретно дело, да спи-
рат делото и да искат от КС произнасяне по
съответствието на закона с Конституцията—да
е единственото конституционно право на ВКС
и ВАС за сезиране на КС, т. е. да не е предвиде-
но те да бъде субекти и на правото по чл. 150,
ал. 1. Обратното също би било възможно—те
да са част от всички оправомощени субекти за
възбуждане на конституционен процес, без да
съществува правото им по чл. 150, ал. 2 от Кон-
ституцията. Следователно нормите на двете али-
неи могат да съществуват самостоятелно; не са
обвързани една спрямо друга, затова не може
смисълът и съдържанието на разпоредбата на
чл. 150, ал. 1 в частта им за ВКС и ВАС да се
разясняват чрез конкретната хипотеза на чл. 150,
ал. 2 от Конституцията.
2. Има смесване на целите и последиците,
които произтичат от тези две разпоредби на
Конституцията в частта за ВКС и ВАС. Самият
Конституционен съд търпи развитие в изясня-
ване смисъла на двете разпоредби—първона-
чално той не е отдавал такова голямо значение
на възможността при упражняване на правосъ-
дие двата върховни съда да могат да участват в
процеса на “изчистване” на законодателството
от противоконституционни норми, респ. и те
като блюстители за правов ред да бъдат пазите-
ли на Конституцията—за сравнение определе-
ние по к.д. № 6/92 г. и определение № 1/97 г. по
к.д. № 5/97 г.
Проследяването на законодателството в тази
област също издава сериозно колебание по от-
ношение функциите на ВКС и ВАС като сезира-
щи Конституционния съд органи. Две-трикрат-
ните промени в редакцията на чл. 84 и 95 ЗСВ
сочат неразбиране на разликата между двете
хипотези на чл. 150 от Конституцията в частта
за ВКС и ВАС.
Първоначалната редакция на чл. 84, т. 2,
изр. 2 ЗСВ—ДВ, бр. 59 от 1994 г., и редакция-
та на чл. 95, т. 3, изр. 2 ЗСВ—ДВ, бр. 122 от
1997 г., предвиждат общите събрания на ВКС
и ВАС да сезират КС при констатиране, “че
нормативният акт, респ. законът, противоре-
чи на Конституцията”. Конституционният съд
е приел за тази редакция на закона, че прави-
лото се отнася до хипотезата на чл. 150, ал. 2
от Конституцията и е изразил становище, че
то противоречи на вече даденото от него тъл-
куване за възможност състави на двата вър-
ховни съда да сезират КС по конкретен по-
вод—определение № 1/1997 г. В същото вре-
ме в целия закон няма споменаване на въз-
можността ВКС и ВАС да сезират КС с всич-
ки останали негови правомощия.
В редакцията на чл. 84, ал. 2 с изменението
в ДВ, бр. 133 от 1998 г., само за ВКС е посоче-
но правото му във връзка с разглеждане на
конкретен казус да сезира КС, като разпоред-
бата този път възпроизвежда съдържанието
на чл. 150, ал. 2 от основния закон. За ВАС
това право е отпаднало—чл. 95, т. 3 ЗСВ. От-
ново никъде в закона не е посочено правото
на двата върховни съда по чл. 150, ал. 1 от Кон-
ституцията.
Едва в редакцията на чл. 84, ал. 1, т. 2 и чл. 95,
т. 3 ЗСВ с изменението в ДВ, бр. 74 от 2002 г.,
която е и актуалната редакция, е отразено пра-
вото на ВКС и ВАС в лицето на техните общи
събрания да вземат решение за сезиране на КС
по чл. 150, ал. 1 от Конституцията. От правото
обаче по чл. 150, ал. 2 отново са лишени съдии-
те от ВАС—чл. 95 ЗСВ.
Именно поради изложените законодателни
колебания Конституционният съд с това реше-
ние беше длъжен да направи категорична раз-
ликата между правото на ВКС и ВАС, предви-
дено в чл. 150, ал. 1, и това—в чл. 150, ал. 2 от
Конституцията, заедно с произтичащите от това
последици.