Държавен вестник, бр. 94, 2002 г., стр. 10

С Т Р .  10
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  94
народни договори, по които България е страна,
което трябвало да се вземе предвид от Консти-
туционния съд, макар да нямало изрично позо-
ваване на чл. 149, ал. 1, т. 4 от Конституцията.
В допълнителното становище на искатели-
те се поддържа отново, че оспорените разпо-
редби на ЗЗКИ противоречат на съответно по-
сочени текстове от Конституцията.
III
Като обсъди доводите и съображенията на
вносителите на искането и становищата на кон-
ституираните като заинтересувани страни, Кон-
ституционният съд прие следното:
1. По искането за установяване на противо-
конституционност на чл. 35, ал. 1 и 5 ЗЗКИ
Искането е неоснователно. Доколкото не
съществува конституционно защитено право на
гражданите и юридическите лица на достъп до
класифицирана информация, не съществува и
право на достъп до регистъра, в който са описа-
ни материалите и документите, съдържащи кла-
сифицирана информация. Регистърът по чл. 35,
ал. 1 ЗЗКИ се създава, за да обслужва дейността
на лицата по чл. 3, ал. 2 ЗЗКИ, чиито “служебни
задължения или конкретно възложена задача”
налагат достъп до класифицирана информация
и които са получили разрешение за такъв дос-
тъп и по специално на лицата по чл. 31, ал. 1
ЗЗКИ. В този смисъл регистърът има служебен
характер. Той не е предназначен да осведомява
гражданите например за създаване на документ,
съдържащ класифицирана информация —чл. 35,
ал. 2, т. 1 ЗЗКИ. Основното предназначение на
регистъра е да систематизира архивните едини-
ци и да позволи на служебно задължените лица,
както и на тези с разрешен достъп при условията
на огромен информационен масив да изпълня-
ват задълженията си по закон. Анализът на
чл. 41 от Конституцията сочи, че единствено за-
конодателят е компетентен да прецени дали впи-
саната в регистъра информация е обществено-
значима, съответно дали да осигури по законов
ред достъп до нея. Това важи за всяка информа-
ция, а с още по-голямо основание за информа-
цията, която се отнася до националната сигур-
ност. Не съществува конституционно задълже-
ние за законодателя да предостави публичен
достъп до регистъра, поради което искането
следва да бъде отхвърлено.
По същите причини, с оглед на регулираната
материя, не съществуват конституционни преч-
ки, които да изключват правото на законодателя
да делегира конкретната уредба за работа с ре-
гистъра на правилника за прилагане на закона.
2. По искането за установяване на противо-
конституционност на чл. 43, ал. 5
Разпоредбата не противоречи на Конститу-
цията. Според чл. 43, ал. 2 ЗЗКИ процедурата по
проучване за надеждност за издаване на реше-
ние за достъп до класифицирана информация се
извършва след писменото съгласие на лицето,
което ще бъде проучвано. Това съгласие може
да бъде оттеглено във всеки момент на процеду-
рата по проучване (чл. 43, ал. 4 ЗЗКИ). Атакува-
ната пред КС ал. 5 на чл. 43 ЗЗКИ установява, че
оттеглилото писменото си съгласие за проучва-
не лице няма право за срок от една година отно-
во да кандидатства за заемане на длъжност или
за изпълнение на конкретна задача, свързана с
работа с класифицирана информация.
Според искателите това нарушавало чл. 48 и
56 от Конституцията. От една страна, то състав-
лявало нарушаване на правото на труд (чл. 48 от
Конституцията), а, от друга, нарушавало и право-
то на защита (чл. 56 от Конституцията). Било и в
противоречие с Конвенция № 111 относно дис-
криминацията в областта на труда и професиите
от 4 юни 1958 г. Цитира се и Решение № 2 от 1999 г.
по к.д. № 33 от 1998 г. (ДВ, бр. 8 от 1999 г.), по
което КС е обявил за противоконституционен и
в несъответствие с международни договори, по
които България е страна, § 1 от преходните и зак-
лючителните разпоредби на Закона за админис-
трацията (ПЗРЗА) (ДВ, бр. 130 от 1998 г.).
Между текста на § 1 ПЗРЗА и чл. 43, ал. 5
ЗЗКИ има принципна разлика. Затова към него
са неотносими съжденията на КС в решението,
на което се позовават искателите. Нормата на
§ 1 ПЗРЗА е лустрационна. Тя ограничава пра-
вото на някои категории лица да заемат ръко-
водни длъжности в администрацията поради
това, че са заемали ръководни длъжности или
приравнени към тях в политическия и адми-
нистративния апарат на Българската комунис-
тическа партия или са били сътрудници на бив-
шата ДС, от която и да е категория, посочена в
ЗДДБДС (преди изменението на закона от
2001 г.). Конституционният съд е приел, че това
ограничение е противоконституционно и не
съответства на международни договори, по
които България е страна.
Член 43, ал. 5 ЗЗКИ обаче се отнася за нещо
друго. С него не се прекратяват създадени тру-
дови правоотношения по политически крите-
рии, каквото е имал предвид КС по цитираното
решение, а се третира въпросът за кандидат-
стване на едно лице да заема определена длъж-
ност или извършва определена дейност, от ко-
ето то самото се е отказало. Оттеглянето на
писменото съгласие да се извърши проучване
за надеждност във връзка работата с класифи-
цирана информация може да е по различни
мотиви. Те могат да се движат в рамките на
нежелание от страна на лицето да му бъде въз-
ложена и да извършва определена работа, до
нежеланието от него проверката да разкрие
обстоятелства и факти около личността му. И в
единия, и в другия случай обаче не нормата на
закона е ограничила правото му на труд, а него-
вото собствено решение. При това достойнст-
вото и доброто име на оттеглилия съгласието
си не са накърнени, след като той сам е преце-
нил, че работата с класифицирана информация