Държавен вестник, бр. 12, 2007 г., стр. 78

С Т Р .  78
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  12
не за всички български граждани, а за ново-
родените—от датата на раждането им—чл. 34
ЗЗО. Принципите, въз основа на които се осъ-
ществява задължителното здравно осигурява-
не, са задължително участие при набирането
на вноските, солидарност на осигурените при
ползването на набраните средства и равно-
поставеност при ползването на основния па-
кет от здравни дейности, гарантиран от бю-
джета на Националната здравноосигурител-
на каса (НЗОК), здравна помощ на всички нуж-
даещи се от лечение граждани и свободен
избор на изпълнител, сключил договор с ра-
йонна здравноосигурителна каса.
Съгласно чл. 3, ал. 1 ЗЗО задължителното
здравно осигуряване е дейност по набирането
на средства от задължителни здравноосигури-
телни вноски, определени със закон, тяхното
управление и разходване за здравни услуги,
което се осъществява от НЗОК и от нейните
териториални поделения—районни здравно-
осигурителни каси (РЗОК). Законът регламен-
тира изчерпателно и източниците, финансира-
щи здравеопазването, реда на тяхното запла-
щане, предпоставките и условията, при които
то се извършва.
Основният източник на приходи в бюджета
на НЗОК са здравноосигурителните вноски—
чл. 23, ал. 1, т. 1 ЗЗО. Осигурителните вноски
са финансови средства, внасяни от или за осигу-
рените лица в бюджета на здравното осигуря-
ване за заплащане на дължимите здравни услу-
ги. НЗОК е осигурител съгласно § 1, т. 14 ДР
ЗЗО и е единственият осигурителен орган на
задължителното здравно осигуряване.
Субектите на задължението за участие по
набирането на средствата за здравноосигури-
телния фонд са визирани в отделните хипотези
на чл. 40 ЗЗО и те са:
—осигурените лица, които сами плащат из-
цяло или частично здравните си вноски (т. нар.
самоосигуряващи се лица—чл. 40, ал. 1, т. 2 ЗЗО);
—работодателите или ведомствата, които
внасят за своя сметка изцяло или частично оси-
гурителни вноски за задължително здравно-
осигурени лица, които работят при тях, и когато
това е предвидено в закон (чл. 40, ал. 1, т. 1 ЗЗО);
—осигуряващите физически или юридичес-
ки лица по смисъла на § 1, т. 15 ДР ЗЗО, които
плащат здравноосигурителни вноски за трети
лица (родителите за непълнолетните си деца,
общините за социално слаби граждани и др.,
предвидени в закона).
На общините като публични субекти държа-
вата е възложила да внасят здравноосигурител-
ни вноски за сметка на общинските бюджети
на определена категория задължително здрав-
ноосигурени лица, кръгът на които е очертан с
разпоредбата на чл. 40, ал. 1, т. 9 ЗЗО (в редак-
цията є с ДВ, бр. 110 от 17.12.1999 г., в сила от
или на общинския съвет да определят кои са
лицата, които са субекти на това право, още
повече, че данните за тези лица се съхраняват в
звена на държавни институции и не е в право-
мощията на органите на местната власт да изис-
кват, разпореждат или контролират получава-
нето на тези данни. Изтъква се също, че здрав-
ното осигуряване за сметка на публични средс-
тва е право и привилегия на лицата, които са в
неравностойно социално положение и не са в
състояние сами да се осигуряват—тези лица
трябва да упражнят това свое право, след като
докажат наличието на предвидените от закона
предпоставки за това. В тежест на правоима-
щите е да докажат въведената със законовата
разпоредба отрицателна предпоставка—да не
подлежат на осигуряване на друго основание.
Декларирането на липсата на тази отрицател-
на предпоставка е правното основание за полу-
чаване на правото на здравно осигуряване за
сметка на общинския бюджет от правоимащи-
те лица. Това ангажира и личната отговорност
на тези лица при деклариране на неверни обс-
тоятелства и предотвратява неправомерното
използване на публични средства, каквито са
средствата от общинския бюджет.
За да се произнесе по направеното искане,
Общото събрание на съдиите от Върховния
административен съд взе предвид следното:
Правото на гражданите на здравно осигуря-
ване е призната от Конституцията на Републи-
ка България (КРБ) и от Закона за здравното
осигуряване (ЗЗО) възможност на всички бъл-
гарски граждани и на определена категория
лица, които не са български граждани, да пол-
зват организирана от държавата социална здрав-
на защита за опазване, поддържане и възстано-
вяване на здравето.
В чл. 52, ал. 1 КРБ е прокламирано като ос-
новно и неотменимо право на гражданите пра-
вото на здравно осигуряване, гарантиращо им
достъпна медицинска помощ. Вложеният в кон-
ституционната разпоредба смисъл на понятие-
то “достъпна” означава възможност за свобо-
ден достъп на здравноосигурените лица до ме-
дицинска помощ, включваща диагностични,
лечебни, рехабилитационни и профилактични
дейности, осигурявани от медицински специа-
листи. В ал. 2 на чл. 52 КРБ са посочени източ-
ниците на средства, които обезпечават финан-
сово здравеопазването—държавният бюджет,
работодателите, лични и колективни осигури-
телни вноски, и други източници при условия и
по ред, определени със закон.
С приетия през 1998 г. Закон за здравното
осигуряване (ДВ, бр. 70 от 1998 г.) се въведе
системата на здравното осигуряване в Репуб-
лика България и свързаните с него обществе-
ни отношения. От влизане на закона в сила на
1.I.1999 г. възникна задължение за осигурява-