Държавен вестник, бр. 31, 2012 г., стр. 18

СТР.  18	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  31
държавния глава, е налице държавна милост. 
Поради това става въпрос не за някакво 
тайно правомощие или правомощие, чиито 
правни последици следва да останат тайна 
за обществото. Въпросът за публичността 
при осъществяване правото на помилване 
е сложен, както е сложна самата правна 
природа на това президентско правомощие. 
Това е така, защото възниква колизия между 
правата и интересите на помилвания, свър-
зани със запазване на неговото достойнство, 
неприкосновеността на личния му живот и 
личните му данни, от една страна, а от друга 
страна, с правото на гражданите да бъдат 
информирани за дейността на държавните 
институции по въпроси, които са от обществен 
интерес, включително за упражняването на 
правомощията на държавния глава. Въпрос 
на законодателна преценка е дали указите 
за помилване да бъдат оповестявани чрез 
обнародване в „Държавен вестник“ подобно 
на по-голямата част от указите на държавния 
глава. Правната уредба в Закона за „Държавен 
вестник“ не предвижда към момента указите 
за помилване да бъдат обнародвани (чл. 4, 
ал. 1, т. 5 от Закона за „Държавен вестник“). 
Тази практика е утвърдена през последните 
двадесет години. В подкрепа на това нор-
мативно решение се излагат съображения, 
че обнародването на указите за помилване 
засяга личната сфера на помилваните лица и 
би могло да доведе до разгласяване на факти 
за личния и семейния живот, здравословното 
състояние, проблеми с низходящи лица или 
други близки на помилваните. Поради това 
към момента указите за помилване са огла-
сявани при наличие на изрично съгласие от 
помилваното лице. Няма пречка с изменение 
в законодателството да се въведе задължи-
телно обнародване в „Държавен вестник“ 
на тези укази. Аргументите в подкрепа на 
обнародването се основават на разбирането 
за правна симетрия, доколкото съдебният 
процес и постановените присъди са публични, 
би следвало указите за помилване на свой 
ред също да бъдат публични. От волята на 
законодателя зависи дали да се възприеме 
обнародването в „Държавен вестник“ на 
актовете, свързани с помилването.
9. Издадените укази за помилване на 
осъдени лица се възлагат за изпълнение на 
компетентните държавни органи в зависи-
мост от вида и характера на наложеното 
наказание. Най-често указът се възлага за 
изпълнение на министъра на правосъдието, 
доколкото той осъществява общо ръководство 
и контрол върху дейността по изпълнение 
на наказанията чрез създадената на негово 
подчинение Главна дирекция „Изпълнение 
на наказанията“ (чл. 10 и сл. ЗИНЗС). Когато 
указът за помилване засяга финансовата и 
бюджетната сфера (например, когато се по-
милват лица, на които е наложено наказание 
конфискация или глоба), указът се възлага 
за изпълнение на министъра на финансите. 
Във всички случаи става дума за органи в 
системата на изпълнителната власт. 
10. Указите за помилване, както всички 
останали укази на президента и вицепрези-
дента, нямат юридическите характеристики на 
административни актове и не може да бъдат 
приравнявани към тях. Поради това те остават 
и извън обхвата на Административно-процесу-
алния кодекс (чл. 2 АПК). Посредством тези 
укази се упражняват конституционни право-
мощия на президента или вицепрезидента, 
поради което не може да се оспорва тяхната 
законосъобразност. Те подлежат на контрол 
единствено за конституционосъобразност по 
аргумент на чл. 149, ал. 1, т. 2 от Консти-
туцията. Вярно, те засягат правната сфера 
на помилваното лице, но в същото време 
водещо за тях е, че са актове на публичен 
орган, с тях се упражнява публична власт, а 
действието им рефлектира върху държавната 
наказателна репресия. С други думи, става 
въпрос за индивидуални правни актове, чието 
издаване засяга сферата на конституционното 
право и имат както публичноправни, така 
и индивидуални правни последици. Компе-
тентен да преценява конституционността на 
указите на президента или вицепрезидента 
е единствено Конституционният съд. Всеки 
от субектите по чл. 150, ал. 1 от Основния 
закон може да поиска тази проверка, като 
оспори съответствието на указа за помилване 
с Конституцията. 
11. Съгласно чл. 92, ал. 1 от Конституцията 
президентът е държавен глава, който олицет­
ворява единството на нацията и представля-
ва Република България в международните 
отношения. Неговото правно положение и 
ролята, която Конституцията му възлага 
да изпълнява, налагат той да осъществява 
правомощията си без прекъсване. Няколко 
конституционни текста дават израз на тази 
идея и така потвърждават, че става въпрос 
за основно правило. Новоизбраният прези-
дент встъпва в длъжност от началото на 
следващия ден, в който изтича мандатът на 
действащия президент (арг. чл. 93, ал. 5 от 
Конституцията). Когато пълномощията на 
президента се прекратят предсрочно, вице-
президентът встъпва в длъжността президент 
(чл. 97, ал. 3 от Конституцията). В случай 
че вицепрезидентът не може да встъпи в 
длъжност, правомощията на президент се 
изпълняват от председателя на Народното 
събрание до избирането на президент (чл. 97, 
ал. 4 от Конституцията), т.е. началото на 
непрекъснатостта. 
Особен случай на изискването за непре-
къснато функциониране на президента в 
качеството му на висш държавен орган е