Държавен вестник, бр. 80, 2009 г., стр. 12

СТР.  12	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  80
С изключение на Народното събрание, което 
не е представило становище, конституираните 
по делото заинтересовани страни с различни 
съображения, основани на Конституцията и 
ЕХМС, поддържат, че изпълнителната власт 
следва да се въздържа от намеса или иззем-
ване на правомощия на органите на местно 
самоуправление при решаването на въпроси от 
местно значение, включително и по проблема 
за управлението на отпадъците, за да не нару-
шава принципите на местното самоуправление.
Конституционният съд обсъди искането и 
допълнението към него, прецени съображени-
ята, съдържащи се в тях и в становищата на 
заинтересованите страни, и за да се произнесе, 
взе предвид следното: 
Министерският съвет по доклад на ми-
нистрите на регионалното развитие и бла-
гоустройството, на околната среда и водите, 
на здравеопазването и на финансите е приел 
Решение № 365 от 19.05.2009 г. за одобряване 
на законопроект за управление на отпадъците 
в област София и за внасянето и приемането 
му от Народното събрание. Законопроектът 
предвижда дейността по управлението на от-
падъците в гр. София да стане изцяло държав-
на дейност. В преходните и заключителните 
разпоредби на законопроекта са предвидени 
изменения и допълнения на Закона за дър-
жавните такси, Закона за местните данъци 
и такси, Закона за управлението на отпадъ-
ците и Закона за устройство на територията. 
Несъгласен с решението на Министерския 
съвет, Столичният общински съвет взема 
решение № 355 от 30.05.2009 г. за сезиране на 
Конституционния съд, поради суспендиране 
на присъщи правомощия и компетентност 
на общината, залегнали в Конституцията и 
ЕХМС. Възникналият спор за компетентност 
между Столичната община и Министерския 
съвет е обсъден при условията на чл. 17, ал. 3 
ЗКС, но не е разрешен.
Република България е единна държава с 
местно самоуправление съгласно чл. 2, ал. 1 
от Конституцията. Този текст в своята цялост 
има предназначение да определи формата на 
държавното устройство. Разпоредбата постано-
вява, че освен единна (унитарна), България е 
държава с местно самоуправление. Това е израз 
на тенденцията за демократизиране и децен-
трализиране на държавното управление. Отбе-
лязването на местното самоуправление наред 
и във взаимовръзка с формата на държавното 
устройство изразява значимостта, придадена 
му от Основния закон (така и Решение № 9 
от 2000 г. по к.д. № 6 от 2000 г.). В чл. 136, 
ал. 1 на Конституцията общината е определена 
като основна административно-териториална 
единица, в която се осъществява местното 
самоуправление. От една страна, в общината 
като териториална единица се децентрализира 
държавната администрация и, от друга, в нея 
се изгражда в завършен вид цялостна система 
на местното самоуправление. Последното 
измерение е определящо и стои в основата 
на белезите, характеризиращи общината, 
обособяващи я от другите административно-
териториални единици и определящи нейното 
особено място в системата на териториалната 
организация на държавната власт. Местното 
самоуправление се осъществява чрез избрани 
от гражданите органи, а също и непосред-
ствено чрез референдум и общо събрание на 
населението. Общината има самостоятелна 
правосубектност в гражданския оборот. Тя 
е юридическо лице (чл. 136, ал. 3) и наред с 
държавата е самостоятелен носител на права и 
задължения в сферата на вещното, търговското 
и облигационното право. Реалното формиране 
на самостоятелна икономическа основа на 
местната власт е свързано и с предоставянето 
є на самостоятелен бюджет (чл. 141, ал. 1), 
както и със задължения за държавата (ал. 3) 
да є предоставя допълнителни икономически 
ресурси. Изложеното е основание да се напра-
ви извод, че Конституцията урежда местното 
самоуправление като форма на децентрали-
зация на държавната власт с цел повишаване 
ролята на самоуправляващите се общности 
при решаване на въпроси от местно значение. 
Доколкото основният закон не определя 
обхвата и вида на дейностите, които могат и 
следва да осъществяват общините, изведеното 
по-горе може да бъде разширено на основание 
чл. 3 ЕХМС, като се очертае, че това е правото 
и реалната възможност местните общности да 
регулират и управляват в рамките на закона, на 
тяхна отговорност и в интерес на населението 
на общината, съществена част от обществените 
дела. Разпоредбите на цитираната харта също 
имат значение за решаването на предмета 
на спора по делото, защото, от една страна, 
параметрите на местното самоуправление за-
дължително се основават на законова уредба, 
а, от друга страна, тази уредба следва да е в 
съответствие с международните договори, по 
които България е страна, които освен че са 
част от вътрешното право на страната, имат 
предимство пред нормите на вътрешното 
законодателство.
С оглед на изложеното изразената същност 
на местното самоуправление и неговата кон-
ституционна уредба, в т. ч. и разпоредбите 
на ЕХМС, налице е основание да се приеме, 
че обхватът на правомощията на общините 
трябва да бъде максимално широк, а начи-
ните за тяхното упражняване, изградени на 
основата на широка автономия, съчетана с 
наличието на средства за осъществяването 
им. Дейността по управлението на отпадъците 
очевидно е един от елементите, представля-
ващ съществена част от обществените дела 
на местното самоуправление, осъществяван в 
интерес на самоуправляващите се общности. 
За този извод не е без значение и обстоятел-
ството, че Конституцията не предвижда и не