Държавен вестник, бр. 55, 2002 г., стр. 4

С Т Р .  4
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  55
КОНСТИТУЦИОНЕН СЪД
ОПРЕДЕЛЕНИЕ № 6
от 28 май 2002 г.
по конституционно дело № 8 от 2002 г.
Конституционният съд в състав: председа-
тел—Христо Данов, и членове: Георги Марков,
Димитър Гочев, Тодор Тодоров, Неделчо Беро-
нов, Стефанка Стоянова, Маргарита Златаре-
ва, Васил Гоцев, Людмил Нейков, Румен Ян-
ков, Живан Белчев, Пенка Томчева, при учас-
тието на секретар-протоколиста Силвия Васи-
лева разгледа в закрито заседание на 28 май
2002 г. конституционно дело № 8 от 2002 г., док-
ладвано от съдията Тодор Тодоров.
Делото е образувано на 25 април 2002 г. по
искане на 50 народни представители от ХХХIХ
Народно събрание. В искането се поддържа, че
“редица клаузи” на договора “Мерки в помощ на
реформата в българската митническа админист-
рация” с дата 29 ноември 2001 г., сключен между
Министерството на финансите на Република
България и The Crown Agents for Oversea
Governments & Administrations Limited, Велико-
британия, не съответстват на Конституцията.
Подателите на искането не оспорват кон-
ституционността на договора в неговата цялост,
а само отделни негови разпоредби и по-точно:
Т.1.3—приложимо към договора право;
Т.2.1—влизане в сила на договора;
Т.2.6.5—плащания;
Т.2.7.5—плащане при прекратяване на до-
говора;
Т.3.1.2—законодателство, приложимо към
услугите;
Т.3.3в—отговорност на Краун Ейджънтс;
Т.5.1.1с—съдействие и привилегии;
Т.5.1.2с—съдействие и привилегии;
Т.5.1.2е—съдействие и привилегии;
Т.6—плащания в полза на Краун Ейджънтс;
Т.8.2.1—избор на арбитри;
Приложение В към договора.
В искането си подателите обосновават ком-
петентността на Конституционния съд с чл. 149,
ал. 1, т. 4 от Конституцията. Според тази разпо-
редба Конституционният съд се произнася “за
съответствието на сключените от Република
България международни договори с Конститу-
цията преди ратификацията им ...”.
Към договора вносителите са приложили
становище на Прокуратурата на Република Бъл-
гария, изготвено от прокурор при Върховна ка-
сационна прокуратура.
За да се произнесе по допустимостта на ис-
кането, Конституционният съд взе предвид
следното:
1. Съдът е длъжен да прецени на първо мяс-
то дали и доколко е компетентен да се произне-
се по оспорения пред него акт. Това се отнася
както за актовете, упоменати в чл. 149, ал. 1,
т. 2 от Конституцията (закони, други актове на
Народното събрание, актове на президента),
така и за актовете по чл. 149, ал. 1, т. 4 от Кон-
ституцията (международни договори и закони).
За да установи своята материална компетент-
ност, съдът винаги проверява дали оспореният
акт е от кръга на контролираните от него акто-
ве. Тази необходима проверка задължително
обхваща една prima facie материалноправна
квалификация на оспорения акт—при провер-
ката на искането по чл. 149, ал. 1, т. 4 от Кон-
ституцията съдът трябва да се увери, че оспоре-
ният акт е международен договор или закон.
2. Конституционният съд на Република Бъл-
гария както всеки друг съд не е обвързан от ис-
кането относно правната квалификация на
оспорения акт; по това дело вносителите инци-
дентно квалифицират оспорения акт като “ква-
зиконсултантски договор”. Независимо от това
никъде в искането не се подлага на съмнение
очевидният факт, че този договор е частноправ-
на сделка по своя характер. Категорично в този
смисъл е и приложеното от вносителите на ис-
кането становище на Върховна касационна про-
куратура (с. 3, 9)—“Договорът е определено с
търговски характер, а не представлява междуна-
роден договор от публичноправен характер”.
3. Съдът установява, че представеният пред
него договор, предмет на делото, е сключен
между Министерството на финансите на Репуб-
лика България, от една страна, и The Crown
Agents for Oversea Governments & Administrations
Limited, Великобритания, от друга страна. Две-
те страни сключват договора като равнопоста-
вени субекти. Няма съмнения относно статуса
на английската страна по договора като субект
на частното право. Същевременно в самия до-
говор равнопоставеността на страните е изрич-
но упомената—“Нищо от съдържащото се в
настоящия договор не може да се тълкува като
пораждащо взаимоотношения на висшестоящ
и низшестоящ ...”—т. 1.2 от договора. В двуст-
ранното договорно отношение българската
страна не се конституира като субект на власт
(публичноправен субект), а като равнопоставе-
на на насрещния частноправен субект страна.
Съдът обръща внимание на факта, че чуж-
дестранното лице—страна по договора, очевид-
но не е субект на международното право. Това
обстоятелство автоматично изключва този до-
говор от кръга на международните договори по
смисъла на чл. 149, ал. 1, т. 4 от Конституцията.
4. На второ място, с оглед на правната квали-
фикация на договора, очевидна е приложимостта
на международното частно право към него. Този
договор не е подчинен на правилата на междуна-
родното право. По своята природа този договор е
гражданскоправна сделка с международен еле-
мент. Както изрично се посочва в самия договор
(т. 1.3, озаглавена “Приложимо към договора
право”), “Настоящият договор, неговото значе-
ние и тълкуване и взаимоотношенията между
страните се уреждат съгласно законите на Ан-
глия”. Двете страни са упражнили правото си на
избор на приложимо право—основен принцип на
международното частно право, произтичащ от по-
общия конституционен принцип на свобода на
договаряне (чл. 19, ал. 1 от Конституцията).