Държавен вестник, бр. 17, 2023 г., стр. 8

СТР.  8	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  17
който възлага на Върховния администрати-
вен съд да осъществява върховен съдебен 
надзор за точното и еднакво прилагане на 
законите в административното праворазда-
ване. Значението на установения в чл. 120, 
ал. 1 от Основния закон принцип на съдебен 
контрол за законност на административната 
дейност като фундамент на административ-
ното правораздаване е подчертано в Тъл-
кувателно решение № 8 от 23.04.2018 г. по 
к.д. № 13/2017 г., в което е обърнато внимание, 
че „материалното основание за произнасяне от 
Върховния административен съд по спорове 
за законността на актовете на Министерския 
съвет и на министрите не се корени в разпо-
редбата на чл. 125, ал. 2, а в разпоредбата на 
чл. 120, ал. 1 от Конституцията“. В правовата 
държава съдебният контрол върху актовете и 
действията на административните органи е 
предназначен да защитава правата и законните 
интереси на гражданите и юридическите лица, 
като обезпечи законността в държавното упра-
вление, и приложното му поле не се ограничава 
с обжалването пред съд на административните 
актове по чл. 120, ал. 2 от Конституцията, тъй 
като това би обезсмислило общия принцип, 
заложен в разпоредбата на ал. 1. Именно във 
връзка с това в Решение № 14 от 9.10.2018 г. по 
к.д. № 12/2017 г. изрично е посочено, че ком-
петентността на Върховния административен 
съд да осъществява върховен съдебен надзор 
в административното правораздаване го ов-
ластява „да издава тълкувателни решения по 
въпроси, свързани с правилното приложение 
на съответните материални закони с админис­
тративен характер, включително когато са 
приложени в процедурата пред наказателен 
съд“. Следователно според Основния закон 
осъществяваният от независим съд контрол 
за законност на административната дей-
ност, предназначен да гарантира правата на 
частноправните субекти при осъществяване 
на държавното управление, не се изчерпва 
с упражняване на пряк съдебен контрол по 
повод на обжалване на административни ак-
тове, т.е. с осъществяване на административно 
правораздаване по смисъла, вложен в това 
понятие в чл. 125, ал. 2 от Конституцията. 
Като замисъл на конституционния законодател 
той представлява произтичаща от принципа 
на правовата държава обща компетентност на 
съдилищата в рамките на публична и състе-
зателна процедура да проверяват законността 
на актовете, действията и бездействията на 
административните органи и длъжностните 
лица, както и да преценяват дали да зачитат 
правните им последици, когато това е необхо-
димо за осъществяване на правораздаването, 
като съобразно правораздавателната си ком-
петентност по правния спор защитят правата 
и законността, накърнени от незаконния акт, 
действие или бездействие. Именно във връзка с 
тази присъща на правовата държава функция на 
правораздаването практиката на съдилищата 
е обосновала възможността гражданският съд 
да упражнява т.нар. „косвен съдебен контрол“ 
по отношение на валидността на администра-
тивните актове от обуславящо значение за 
спорното гражданско право още преди това 
правомощие да бъде изрично закрепено в 
чл. 17, ал. 2 от Гражданския процесуален ко-
декс (в сила от 1.03.2008 г.). В същия контекст 
и в Тълкувателно решение № 14 от 4.11.2014 г. 
по к.д. № 12/2014 г. Конституционният съд е 
посочил изрично, че с въвеждането на необ-
жалваемост на определена категория адми-
нистративни актове законодателят не може 
да изключи възможността засегнатите лица 
да се позовават пред съда на нищожността на 
административния акт, като по смисъла на 
решението се има предвид всяко производство, 
в което е налице правен интерес от такова 
инцидентно позоваване с оглед незачитане 
на правните последици на нищожния акт. 
Именно в посочения смисъл е направеният 
от съда извод, че такава необжалваемост не 
може да ограничи „възможността за допус-
кане на косвен съдебен контрол, при което 
съответният административен акт ще породи 
целените правни последици, но същевременно 
засегнатите лица ще разполагат с правото в 
друго съдебно производство, позовавайки се на 
незаконосъобразността на акта във всичките 
є аспекти, да поискат да бъдат компенсирани 
за претърпените неблагоприятни последици“.
Косвен контрол за законност на актове, 
действия и бездействия на администрацията, 
който е извън приложното поле на прекия 
контрол по чл. 120, ал. 2 от Конституцията, 
съдилищата осъществяват и в производ-
ствата по искания за обезщетения за вреди 
от незаконосъобразни актове, действия и 
бездействия на административни органи и 
длъжностни лица (чл. 128, ал. 1, т. 6 АПК), 
респ. по искания за обезщетения за вреди от 
принудително изпълнение (чл. 128, ал. 1, т. 7 
АПК). Такъв контрол извършва и наказател-
ният съд, когато формирането на извод за 
осъществяване на предвиден в наказателния 
закон състав на престъпление изисква пре-
ценка за законност на актове, действия или 
бездействия на административни органи и 
длъжностни лица (например чл. 123, 134, 219, 
282 от Наказателния кодекс и др.). Консти-
туционното основание за този контрол, чрез 
който се проявява принципът на правовата 
държава по чл. 4, ал. 1 от Основния закон и 
се обезпечава едновременно както защитата 
на конституционните права на гражданите и 
юридическите лица, така и законността при 
осъществяване на държавното управление, е 
именно общата разпоредба на чл. 120, ал. 1 
от Конституцията.