Държавен вестник, бр. 96, 2012 г., стр. 171

БРОЙ  96	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  171  
минералните води. Основно значение за развитие 
на водния сектор в областта на проектирането и 
изграждането на хидротехническата инфраструкту­
ра има Законът за устройството на територията и 
подзаконовите актове към него. ЗУТ е приет през 
2001 г., също многократно е изменян.
През целия посочен период Законът за водите 
и всеки от посочените закони се развива и чрез из­
граждането на своя система от подзаконови норма­
тивни актове по отделните направления, като води, 
енергетика, В и К услуги, води и здравеопазване, 
хидромелиорации и напояване, рибарство и аква­
култури, техническа инфраструктура и строителство 
на хидротехнически системи и съоръжения, които 
засягат изцяло или частично дейностите във вод­
ния сектор. 
Предметът на правно регулиране на цялата 
система от нормативни актове, обхващащи водния 
сектор, е определен по няколко различни и взаим­
нодопълващи се начина в Закона за водите, където 
термините „води“ в смисъл на природен ресурс и 
„водни обекти“ са на централно място.
ЗРА и ЗСН директно препращат за общите въ­
проси към Закона за водите, което прави безспорна 
характеристиката им като специални закони към 
системата на общия закон в лицето на ЗВ. Същото 
важи и за Закона за регулиране на В и К услугите. 
Законът за енергетиката и Законът за здравето ре­
гламентират свои самостоятелни системи от право­
отношения, но в своите системи от подзаконови ак­
тове също препращат или насочват към прилагане 
на разпоредбите на Закона за водите като общ за­
кон. Законът за устройството на територията е също 
със самостоятелен и хоризонтален характер, като 
той не е специален или съпътстващ на ЗВ нормати­
вен акт, но двата закона имат много широко поле 
на припокриване в сферата на водната инфраструк­
тура, където взаимно се допълват.  Безспорно гръб­
накът на цялата правна рамка е Законът за водите.  
В обобщение относно тенденциите в развитието 
на правната рамка на водния сектор следва да се 
подчертаят два основни момента.
Първо, в рамките на правната ни система е на­
лице специализирана правна уредба, която регули­
ра отношенията във водния сектор и дейностите по 
управление на водите, а в системата на държавна­
та администрация за управлението и развитието на 
водния сектор е ангажирана широка структура от 
административни органи. 
Второ, във външен план съгласно Договора 
за присъединяване и статута ни на страна – член­
ка на Европейския съюз, България е поела пътя 
на транспониране и прилагане на изискванията и 
рамката на европейското законодателство, които в 
областта на водите и опазване на околната сре­
да се развиват непрекъснато и ни задължават да 
следваме тези насоки на развитие. Това изисква та­
кава реформа и реорганизация на водния сектор, 
която може да гарантира основата и изпълнението 
на тези изисквания в определени близки срокове. 
Доказателство и пример в това направление са 
неизпълнените сериозни ангажименти на Републи­
ка България по проектирането и изграждането на 
ПСОВ в агломерациите с над 10 хил.е.ж., срокът за 
което изтече в края на 2010 г.   
Тези два компонента на законодателната сре­
да – действащата национална правна система и 
развиващото се европейско законодателство – оп­
ределят изходната база за по-нататъшно развитие 
на водното ни законодателство.
5.3.2. Европейско законодателство и транспониране 
на директиви в областта на водите
Налице е утвърдена практика при транспонира­
нето на европейските директиви в областта на во­
дите в рамките на националното законодателство 
за водния сектор и някои съпътстващи законови и 
подзаконови актове от други свързани сектори.
Основният документ на европейското законо­
дателство Рамковата директива за водите 2000/60 
на ЕС е транспонирана в основната си част през 
2006 г. чрез изменение на Закона за водите. Съ­
ответно през 2010 г. в същия закон е транспони­
рана и Директивата за наводненията 2007/60 на 
ЕС. Останалите дъщерни директиви в областта на 
водите са транспонирани на ниво подзаконови нор­
мативни актове – наредби, в съответните области, 
за които те се отнасят. 
Основен проблем при транспонирането на евро­
пейските директиви в областта на използването и 
управлението на водите и хармонизацията на наци­
оналното законодателство с европейското е буквал­
ното възпроизвеждане на текстове от директивите 
в текстовете на националните нормативни актове. 
Това се отнася най-вече до текстовете с по-общ ха­
рактер, които са принципни или ръководни насоки, 
изискващи доразвиваване или адаптиране на основ­
ни положения от директивите в конкретни прав­
ни норми и правила за поведение в националната 
правна уредба. В този процес на хармонизация е 
необходимо действащите правни механизми, мето­
ди и средства на правно регулиране, които използва 
и развива българското законодателство във водния 
сектор, да се координират и съобразят с онези тек­
стове от директивите, които при транспонирането 
стават част от националната правна уредба.
Хармонизацията изисква на моменти, особе­
но за онези текстове от директивите, които нямат 
структурата и характера на класическите правни 
норми – хипотеза, диспозиция и санкция, които 
не могат да бъдат трансформирани в конкретни 
нормативни изисквания или правила, така да бъ­
дат адаптирани и доразвити в правната уредба, че 
да добият характер на правни норми. В противен 
случай те стоят като изкуствено добавени части в 
местния нормативен акт, които повече поставят въ­
просителни и не водят до прилагане на конкретни 
методи на правно регулиране.
Другата форма на недостатъчна хармонизация 
при транспонирането може да бъде липсата на об­
връзка и системно взаимодействие между изисква­
нията на директивите с действащи административ­
но-правни, финансово-икономически, контролни 
или наказателни механизми от националната прав­
на уредба, което означава липса на юридически