Държавен вестник, бр. 44, 2010 г., стр. 4

СТР.  4	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  44
Оспореният от вносителите на искането 
текст гласи следното:
„Лечебните заведения за болнична помощ, 
които не отговарят на условията по ал. 10, могат 
да сключват трудов договор за допълнителен 
труд по Кодекса на труда с медицински спе-
циалисти, осъществяващи дейност в болнични 
структури без легла, за следните специалности:
1. вирусология;
2. клинична микробиология;
3. клинична паразитология;
4. клинична патология;
5. нуклеарна медицина.“
Цитираният текст трябва да се разглежда 
във връзка с този на ал. 10 на чл. 59 ЗЗО, тъй 
като той се прилага в случай, че лечебното 
заведение за болнична помощ не отговаря на 
изискванията на последния за сключване на 
договор с Районната здравноосигурителна каса 
(РЗОК). Това е хипотезата, когато лечебното 
заведение не разполага със специалисти, ра-
ботещи на основен трудов договор за изпъл-
нение на дейностите за оказване на болнична 
медицинска помощ по чл. 45 ЗЗО, за които 
то може да сключи договор с РЗОК. В този 
контекст за заведението за болнична помощ се 
създава допълнителна възможност за сключване 
на договор със здравната каса за дейности, за 
които при липса на специалисти на основен 
може да се ползват такива на допълнителен 
трудов договор.
Изборът на изброените в оспорената раз-
поредба специалности е обусловен от тяхната 
специфика и недостатъчната осигуреност на 
обществото с медицински специалисти, които 
притежават такива специалности. Специфич-
ното за тях е, че за разлика от терапевтичната 
медицина при тези специалности е възможно 
дейностите да се осъществяват без контакт с 
пациента, в лабораторни, а не в стационарни 
условия, каквито притежават болничните струк-
тури без легла, които визира чл. 59, ал. 12 ЗЗО.
Освен това характеристиката на тези специ-
алности позволява да се сключват допълнителни 
трудови договори, тъй като дават възможност 
да се прекъсва по време трудовият процес в 
едно лечебно заведение, за да се полага едно-
временно труд в друго, без това да затруднява 
престирането на трудов резултат в първото, с 
което е сключен основният трудов договор. По 
този начин се обезпечава и изпълнението на 
изискванията на КТ за сключване на трудов 
договор за полагане на допълнителен труд при 
друг работодател (външно съвместителство). С 
изброените медицински специалности се под-
помага качеството на диагностичните дейности 
и се разширява броят на лечебните заведения 
за болнична помощ, които могат да сключат 
договори с РЗОК.
2.1. Оспореният текст на чл. 59, ал. 12 ЗЗО 
не противоречи на чл. 6, ал. 2 от Конституци-
ята. Той не създава неравнопоставеност между 
пациентите от различни населени места и 
региони, тъй като, от една страна, за всички 
лечебни заведения за болнична помощ са въве-
дени еднакви изисквания по чл. 59, ал. 10 ЗЗО 
за сключване на договор с РЗОК, а от друга, 
местоживеенето не е от социалните критерии 
на чл. 6, ал. 2 от Конституцията.
В случая в искането на вносителите се съдър-
жа недопустимо смесване между фактическото 
неравенство на отделните лечебни заведения 
за болнична помощ като предлагано качество 
на медицинската помощ, свързано и с тяхното 
местонахождение, със законовите изисквания 
за наличие на определен минимум от задължи-
телни медицински стандарти, на които трябва 
да отговарят тези заведения, за да може да 
сключат договори с РЗОК за изпълняваните 
от тях дейности. Равнопоставеността на паци-
ентите не трябва да се разбира като състояние 
на здравната система, при което и в най-пери-
ферното населено място трябва да бъде предос-
тавян целият възможен набор от медицински 
услуги по вид, количество и качество, за което 
не съществува ресурс (кадрови и финансов), 
а в създаване на еднакви правни изисквания 
към лечебните заведения за болнична помощ 
за наличие на специалисти на основен трудов 
договор, които могат да изпълняват пакета от 
дейности, финансирани от НЗОК – чл. 59, ал. 10 
във връзка с чл. 45 ЗЗО. За държавата не само 
не е възможно, но и не е необходимо да създава 
идентичност на предоставяните медицински 
услуги от лечебните заведения, действащи в 
различните райони на страната, поради факти-
ческите различия между тези райони, отнасящи 
се до гъстотата и числеността на населението 
в тях и особеностите на неговия социален и 
възрастов състав, които обуславят и различия в 
динамиката и структурата на заболеваемостта. 
Законодателството предвижда изработване на 
Национална здравна карта, която да определи 
какви са нуждите на здравната система по 
райони от адекватно медицинско обслужване 
от лечебните заведения за болнична помощ.
Самите пациенти са свободни в избора си 
на лечебно заведение и не са обвързани да 
приемат медицинското обслужване, което им 
се предоставя в населеното място по тяхното 
местоживеене. В съвременното общество с раз-
вити комуникации и мобилност на населението, 
с отпадане на административните ограничения 
за установяване на местоживеене в големите 
градове и в столицата на страната се създават 
по-големи възможности за такъв избор. Поради 
това оспореният текст на ЗЗО не създава огра-
ничения за определени категории задължително 
здравноосигурени лица и не попада в обхвата 
на изброените социални признаци на чл. 6, 
ал. 2 от Конституцията.
В този контекст разпоредбата на чл. 59, 
ал. 12 ЗЗО трябва да се разглежда не като 
ограничаваща, а обратно, създаваща допъл-