Държавен вестник, бр. 21, 2003 г., стр. 15

Б Р О Й  21
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  15
ните от Министерския съвет гранична зона и
забранена гранична ивица, както и тяхната дъл-
бочина и редът за обозначаването им служат за
осигуряване режима на държавната граница.
Така по силата на подзаконова разпоредба, при-
ета въз основа и в изпълнение на закона, изрич-
но се признава компетентността на Министерс-
кия съвет да регламентира с нарочен акт гра-
ничната ивица и граничната зона на страната.
С оглед изложеното следва да се приеме, че
ПМС № 36/88 е прието от Министерския съвет в
рамките на предоставената му компетентност при
спазване условията на чл. 6, т. 2 ЗНА. Обжалва-
ното постановление като цяло съответства на
разпоредбите на чл. 105, ал.1 и чл. 114, изр. 1 КРБ.
Жалбоподателят излага съображения за про-
тиворечие на чл. 6, ал. 2 и 3 и на чл. 7, ал. 2 от
постановлението с чл. 2, т. 1 от Протокол № 4
към Европейската конвенция за защита права-
та на човека и основните свободи, с който са
признати допълнително някои права и свобо-
ди, освен вече провъзгласените в Конвенцията
и в Първия протокол. Европейската конвенция
за защита правата на човека и основните свобо-
ди от 1950 г. (ЕКЗПЧОС) е ратифицирана от
Народното събрание на Република България със
закон и е обнародвана в бр. 80 на “Държавен
вестник” от 2 октомври 1992 г. Протокол № 4
към ЕКЗПЧОС е ратифициран със закон, кой-
то е обнародван в бр. 87 на ДВ от 24 октомври
2000 г. Самият протокол обаче не е обнародван
към днешна дата. Въпреки че разпоредбите на
чл. 1—5 от протокола се считат за допълнител-
ни членове на конвенцията, този протокол пред-
ставлява самостоятелен акт, който подлежи на
самостоятелно ратифициране съобразно с чл. 7
от протокола. Ратификационният документ се
депозира при Генералния секретар на Съвета
на Европа, което обуславя влизането в сила на
протокола за съответната държава. При проти-
воречие на правна норма от вътрешното право
с международен акт българските съдилища
прилагат международния акт само ако същият
е инкорпориран във вътрешното право на стра-
ната. В чл. 5, ал. 4 КРБ са регламентирани пред-
поставките за признаване предимството на меж-
дународните договори, по които Република
България е страна, пред нормите на вътрешно-
то законодателство, които им противоречат. За
да стане международният договор част от вът-
решното право, необходимо е да е сключен от
българска страна по надлежния ред в съответ-
ствие със Закона за международните договори
(ДВ, бр. 97 от 2001 г.), да е ратифициран по кон-
ституционния ред, да е обнародван и да е вля-
зъл в сила за Република България. С решение
№ 7 от 2.VII.1992 г. Конституционният съд е
приел, че международните договори, ратифи-
цирани и влезли в сила за Република България,
но необнародвани в “Държавен вестник”, не са
част от вътрешното право на страната, освен
ако са приети и ратифицирани преди сега дейс-
тващата Конституция и по съществуващия при
ратификацията им ред обнародването им не е
било задължително. Тъй като Протокол № 4 към
ЕКЗПЧОС е ратифициран след влизане в сила
на действащата Конституция на Република
България, но същият остава до настоящия мо-
мент необнародван, то неговите разпоредби
нямат предимство по смисъла на чл. 5, ал. 4 КРБ
пред нормите на вътрешното законодателство.
Ето защо съдът не следва да обсъжда доводите
на жалбоподателя за противоречие на разпо-
редби от ПМС № 36/88 с чл. 2, т. 1 от Протокол
№ 4 към ЕКЗПЧОС.
Относно изтъкнатите от жалбоподателя
доводи за нищожност на чл. 6, ал. 2 и 3 и на
чл. 7, ал. 2 от ПМС № 36/88 поради материална
некомпетентност на Министерския съвет да
въвежда ограничения в правото на свободно
придвижване с подзаконов акт съдът намира
жалбата в тази част за основателна. Съгласно
чл. 6, ал. 2, изр. 1 от ПМС № 36/88 гражданите
на Република България, които не са жители на
населени места, намиращи се между инженер-
но-техническите заграждения и границата, мо-
гат да ги посещават с личния си паспорт след
устно разрешение от командира на граничната
застава, а там, където няма инженерно-техни-
чески заграждения—с разрешение от команди-
ра на най-близката гранична застава или от
кмета на населеното място. Според чл. 6, ал. 2,
изр. 2 непълнолетните лица от 14 до 16 години,
ако пътуват без родителите си, са длъжни да
представят удостоверение за раждане или уче-
ническа карта. Основанията за отказване на
разрешение от лицата по ал. 2 и редът на об-
жалване се уреждат с инструкция, издаването
на която е предоставено на министъра на вът-
решните работи съобразно с чл. 6, ал. 3. По
отношение на чужденците, пребиваващи на те-
риторията на Република България, чл. 7, ал. 2
препраща към реда за посещаване на гранична-
та зона, установен за българските граждани. С
атакуваните разпоредби от постановлението
Министерският съвет е въвел разрешителен
режим, с който се ограничава основното право
на свободно придвижване по територията на
страната, уредено в Конституцията на Републи-
ка България. Член 35, ал. 1 КРБ гласи: “Всеки
има право свободно да избира своето местожи-
телство, да се придвижва по територията на стра-
ната и да напуска нейните предели. Това право
може да се ограничава само със закон, за защи-
та на националната сигурност, народното здра-
ве и правата и свободите на други граждани.” В
тази разпоредба е прогласен конституционни-
ят принцип за законоустановеност на ограни-
чаването на правото на свободно придвижване
на гражданите по територията на страната. От
конституционната разпоредба следва, че пра-
вото на свободно придвижване може да бъде
ограничавано само при наличието на следните
предпоставки: 1) ограничението да е наложи-
телно с оглед защитата на националната сигур-
ност, народното здраве и правата и свободите