Държавен вестник, бр. 106, 2025 г., стр. 18

СТР.  18	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  106
отношение на задължените лица, независимо 
дали става въпрос за задължение за данъци, 
или за задължение за вноски за задължител­
но обществено осигуряване, и тази принуда 
не се влияе от разликата в източниците и в 
разходването на средствата. 
Следва да се посочи, че законодателят не 
изключва изобщо дължимостта на законната 
лихва по отношение на недължимо внесени 
или събрани суми за задължителни осигури­
телни вноски. Той установява задължение за 
заплащане на такава лихва, но от деня, в който 
сумите е следвало да бъдат възстановени по 
реда на чл. 129, ал. 1 – 4 ДОПК. Следователно 
законодателят допуска, независимо от специ­
фичната цел, за която се разходват вноските 
за задължителното обществено осигуряване, 
когато те са недължимо внесени или събрани 
не въз основа на акт на орган по приходите, 
да се възстановяват със законна лихва. Един­
ственото, което законодателят постига чрез 
установеното различно третиране на задъл­
жените лица с оглед на началния момент на 
дължимост на законната лихва, е да освободи 
държавата от задължението є да възстанови 
недължимо внесените или събрани суми, 
когато са внесени или събрани въз основа 
на акт на орган по приходите със законната 
лихва. В този случай отговорността за за­
конната лихва не е на осигурителния орган, 
който управлява съответния фонд, по който 
се превеждат внесените или събраните въз 
основа на незаконосъобразния акт на органа 
по приходите задължителни осигурителни 
вноски, а на държавата. 
Установените от законодателя правила за 
събиране и разпределение на задължителните 
осигурителни вноски (чл. 179 ДОПК) не могат 
да бъдат основание за различно третиране от 
държавата на задължените лица за вноски 
за задължително обществено осигуряване 
и за другите публични задължения, когато 
внесените или събраните суми са въз основа 
на акт на орган по приходите. Не е такова ос­
нование и фактът, че задължените за внасяне 
на вноските за задължителното обществено 
осигуряване лица невинаги са задължените 
за тези вноски лица (чл. 14, т. 1 и 2 ДОПК), 
защото това е приложимо и за носителите на 
задължението за данъци, и за задължените 
за удържане и внасяне на данъците лица. 
Всички тези лица са третирани еднакво 
от органа по приходите по отношение на 
установяване с нарочен акт на дължимите 
данъци и вноски за задължително общест­
вено осигуряване. Внасянето и събирането 
на данъци и на вноски за задължително 
обществено осигуряване въз основа на акт 
на орган по приходите няма отношение към 
правното основание и правните последици на 
публичните задължения и по никакъв начин 
не влияе на предназначението им (бюджетни 
средства и средства с целево предназначение).
След като законодателят е избрал да 
уеднакви реда за събиране на вноските за 
задължителното обществено осигуряване и 
за данъци, той следва да уеднакви и реда, по 
който държавата изпълнява задължението си 
да възстанови вредите, които са причинени на 
лицата от незаконни актове на нейни органи. 
Фактът, че лицата, които въз основа на акт 
на орган по приходите са внесли недължими 
суми за вноски за задължително обществено 
осигуряване, могат да търсят правата си по 
реда на Закона за отговорността на държа­
вата и общините за вреди, не удовлетворява 
изискването за равно третиране. Това не е 
въпрос на законодателна целесъобразност, 
нито може да се оправдае с различния харак­
тер на вноските за задължително обществено 
осигуряване и за данъци, защото в случая 
този характер е ирелевантен – държавата в 
лицето на органа по приходите прилага ед­
накви правни средства за събиране на всички 
публични задължения и дължи еднакъв ред 
за възстановяването на вредите в размер 
на законната лихва, които са резултат от 
акт на неин орган. Предвиденият в Закона 
за отговорността на държавата и общините 
за вреди ред за обезщетяване на вреди е 
приложим за реално претърпените вреди в 
размер, по-голям от законната лихва, които 
следва да бъдат доказани.
По изложеното оспорената част от разпо­
редбата на чл. 129, ал. 6, изр. първо ДОПК 
противоречи на чл. 4, ал. 1 и на чл. 6, ал. 2, 
изр. първо от Конституцията.
В настоящото конституционно производ­
ство липсата или наличието на мнозинство се 
определя от броя на гласувалите по същество 
„за“ или „против“ уважаването на искането. 
Мнозинство от седем гласа от всички съдии 
съгласно чл. 151, ал. 1 от Конституцията в 
случая не е налице, поради което искането 
на Висшия адвокатски съвет следва да бъде 
отклонено.
При тези обстоятелства и на основание 
чл. 149, ал. 1, т. 2 от Конституцията Консти­
туционният съд
Р Е Ш И :
Отклонява искането на Висшия адвокатски 
съвет за установяване на противоконститу­
ционност на разпоредбата на чл. 129, ал. 6 
в частта „с изключение на задължителни 
осигурителни вноски“ от Данъчно-осигури­
телния процесуален кодекс (обн., ДВ, бр. 105 
от 2005 г.; посл. изм., бр. 65 от 2025 г.).
Председател: 
Павлина Панова
7188