Държавен вестник, бр. 49, 2025 г., стр. 22

СТР.  22	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  49
сезирането му. Заедно с това е необходимо да 
се има предвид, че Основният закон урежда 
единствено компетентността на Народното 
събрание да приеме решение за произвеж­
дане на национален референдум (чл. 84, т. 5 
от Конституцията), но редът и субектите, 
които могат да предлагат произвеждане на 
национален референдум, са уредени не в 
Конституцията, а в закон – Закона за прякото 
участие на гражданите в държавната власт 
и местното самоуправление (ЗПУГДВМС), 
където в чл. 10 и чл. 13 са посочени дължи­
мите от самия парламент и от неговия пред­
седател действия при постъпване на такова 
предложение. В този смисъл отговорът на 
тълкувателния въпрос изисква тълкуване не 
на Конституцията, а на закон, което е извън 
конституционната компетентност на Съда. 
Както изрично е посочено в Определение 
№ 4 от 2007 г. по к.д. № 9/2007 г., искане, 
насочено към „тълкуване на законови тек­
стове, а не на неясни или противоречиви 
конституционни текстове […] не отговаря на 
смисъла и предназначението на тълкувател­
ното правомощие на Конституционния съд 
по чл. 149, ал. 1, т. 1 от Конституцията…“.
Обоснованият в искането правен проблем, 
отнасящ се до разграничаване на правомо­
щията на парламента и на неговия предсе­
дател при внесено от оправомощен субект 
предложение за произвеждане на национален 
референдум, се изразява във втория форму­
лиран от вносителя тълкувателен въпрос. 
Този конституционен проблем е свързан с 
упражняване на право, предоставено със 
закон (според чл. 10, ал. 1 ЗПУГДВМС 
предложение до Народното събрание за 
произвеждане на национален референдум 
може да бъде направено от: не по-малко 
от една пета от народните представители; 
президента на Републиката; Министерския 
съвет; не по-малко от една пета от общински­
те съвети в страната; инициативен комитет 
на граждани с избирателни права, събрал не 
по-малко от 200 000 подписа на граждани с 
избирателни права), но въз основа на изрична 
конституционна делегация (чл. 42, ал. 2 от 
Конституцията). В този смисъл проблемът 
има конституционно значение и предмет на 
исканото тълкуване във връзка с посочения 
въпрос е конституционна, а не законова 
уредба. Както е подчертано в Решение № 9 
от 2016 г. по к.д. № 8/2016 г., разпоредбата 
на чл. 42, ал. 2 от Конституцията препраща 
към законодателна уредба относно органи­
зацията и реда за произвеждане на референ­
дум, докато условията се съдържат в самата 
Конституция като върховен закон, разпоред­
бите на който се прилагат непосредствено. 
Същевременно Съдът е посочил изрично, 
че „наличието на изрично конституционно 
възлагане за законодателно уреждане на реда 
и организацията на избори и референдуми 
по чл. 42, ал. 2 от Конституцията налага 
извода, че Решението за произвеждане на 
национален референдум освен на закона 
ще противоречи и на Конституцията, ако в 
качеството си на решаващ държавен орган 
Народното събрание наруши обвързващите го 
процедурни правила на ЗПУГДВМС“. В този 
смисъл въпросът за съотношението между 
правомощията на Народното събрание и на 
неговия председател при постъпило искане 
за произвеждане на национален референдум 
(въпрос в обхвата на изключителната кон­
ституционна компетентност на парламента 
съгласно чл. 84, т. 5 от Основния закон) от 
лице, овластено от закона да прави такова 
предложение, е от конституционен ранг и 
ангажира тълкувателната компетентност на 
Съда по чл. 149, ал. 1, т. 1 от Конституцията.
По изложените съображения Конститу­
ционният съд намира втория формулиран от 
президента тълкувателен въпрос за допустим, 
но изискващ уточнение, като формулиров­
ката „конституционен орган, овластен в 
закон“ бъде заменена със „субект, овластен 
със закон“. Тази редакция на въпроса точно 
съответства на поставения правен проблем, 
тъй като чл. 10 ЗПУГДВМС овластява не 
само конституционни органи (президент и 
Министерски съвет), а и други субекти (не 
по-малко от една пета от общинските съве­
ти и не по-малко от 200 000 граждани) да 
сезират Народното събрание с предложение 
за произвеждане на национален референ­
дум, като няма основание оправомощените 
субекти да бъдат разграничавани по от­
ношение на ефекта на предложението и в 
частност от гледна точка на правомощията 
на председателя на парламента при постъп­
ване на такова предложение. Заедно с това 
искането за тълкуване следва да се допусне 
само по отношение на тези конституцион­
ни разпоредби, които пряко се отнасят до 
поставения конституционноправен проблем 
за съотношението между правомощията на 
Народното събрание и на неговия председа­
тел – чл. 77, ал. 1, т. 1 и 2 и чл. 84, т. 5 от 
Конституцията, докато останалите посоче­
ни в искането конституционни разпоредби 
като намиращи се „във връзка“ с тях не се 
отнасят до този проблем.
Колкото до искането на основание чл. 22, 
ал. 3 ЗКС да се обяви за нищожно Разпо­
реждане № 51-550-01-301 от 13.05.2025 г. на 
председателя на Народното събрание Съдът 
намира същото за недопустимо. Това пра­
вомощие на Конституционния съд няма 
самостоятелен характер, тъй като не е от