Държавен вестник, бр. 93, 2021 г., стр. 16

СТР.  16	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  93
семейството винаги са били естествената опора 
и убежище при всевъзможните предизвика-
телства, поставящи на изпитание оцеляването 
на общностите.
2. Втората отправна точка се извежда от 
конституционната закрила на майчинството, 
разглеждано от конституционния законода-
тел като неделимо свързано с института на 
семейството, като при това разпоредбата на 
чл. 47, ал. 2 категорично свързва социалната 
роля на майката с жената, предвиждайки, че 
„жената майка се ползва от особената закрила 
на държавата“. Заедно с това според чл. 14 от 
Конституцията семейството, майчинството и 
децата са под закрила на държавата и общест­
вото. Доколкото обществото за разлика от 
държавата не притежава нарочна правосубект-
ност и не може да се ангажира с каквито и 
да са задължения на плоскостта на правното 
регулиране, очевидно разпоредбата има зна-
чението на декларация-принцип, отразяваща 
ценностните разбирания на конституционния 
законодател за значението на семейните отно-
шения като основа на обществения правопо-
рядък и възпроизводството на рода и нацията, 
а по естеството си тези разбирания не могат 
да се разглеждат без отчитане на връзката 
им с културните и духовните традиции на 
българския народ.
3. В логическа последователност спрямо 
горното третата отправна точка е свързана 
с българските традиционни ценности и по-
конкретно с основната религия, изповядвана 
от преобладаващата част от българските 
граждани – източноправославното вероиз-
поведание. Тази религия е посочена в чл. 13, 
ал. 3 от Основния закон като „традиционна“, 
което обуславя извода, че конституционният 
законодател през 1991 г. е бил воден от стре-
межа да вгради в конституционния правов 
ред установените в източноправославното 
вероизповедание ценностни разбирания (в този 
смисъл представеното по делото становище 
на Св. синод на БПЦ свързва източноправос­
лавното изповедание с „изконните нравствени 
ценности“ и с „националната и конституционна 
идентичност на България“), включително тези, 
които в исторически план са били източник на 
нормативно регулиране. Във връзка с това не 
е случайно, че разпоредбата на чл. 14, поста-
вяща семейството, майчинството и децата под 
особената закрила на държавата и обществото, 
систематично е разположена непосредствено 
след тази на чл. 13, прокламираща значението 
на източното православие за изграждане на 
българската културна, духовна и ценностна 
идентичност. Тази роля на православието 
е подчертана многократно в направените 
изказвания от народните представители от 
Седмото ВНС при приемане на чл. 13, ал. 3 от 
Конституцията, според които: православие­то 
„действително е основа на нашата култура“; 
източното православие „има дълбоко отраже-
ние в народностната ни психология“; „Източ-
ното православие е основа на националната 
култура“; „най-светлите страници в нашата 
национална история са записани благода-
рение на Източноправославната религия“; 
разпоредбата на ал. 3 „закрепва, фактически 
утвърждава като основна норма на мислене, 
на поведение онова, което съществува в ду-
ховния и мисловния свят на българина“; „да 
се позовем на историческите стойности на 
тази религия – мисля, че това се съдържа 
в понятието „традиция“; „Православието е 
най-тясно свързано с националната идея. То 
представлява една традиция, която е попила 
в съзнанието на българския народ…“.
Следва да се има предвид, че разпоредбата 
на чл. 13, ал. 3 от българския Основен закон 
не е типична за европейските конституции, 
които като цяло се задоволяват да прокла-
мират автономността на религиозните веро-
изповедания от държавата. Като изключения 
от това правило се явяват Конституцията на 
Гърция, според която „Преобладаващата ре-
лигия в Гърция е тази на Източноправослав-
ната църква на Христос“, и тази на Унгария, 
в чиято Национална декларация е посочено: 
„Гордеем се, че нашият крал Свети Стефан 
построи унгарската държава на твърда основа 
и направи страната ни част от християнска 
Европа преди хиляда години (...). Ние призна-
ваме ролята на християнството за запазването 
на националността.“ Явявайки се изключение 
от общия модел на съвременните европейски 
конституции, разпоредбата на чл. 13, ал. 3 
има специфично значение за очертаване на 
българската културна и духовна самобитност, 
съобразена от конституционния законодател 
при приемане на Основния закон, която следва 
да се има предвид при неговото тълкуване. 
Това е така още повече, като се има пред-
вид, че още в чл. 37 от първата българска 
конституция – Търновската конституция от 
1879 г., Православно-Християнската рели-
гия от Източно Изповедание е определена 
като „господстваща“, и в този смисъл може 
да се говори за конституционна традиция 
от съществено значение за формиране на 
българската национална конституционна 
идентичност. Разбира се съдът държи сметка, 
че източноправославната религия далеч не е 
единственото вероизповедание в Република 
България и в този смисъл тя не е източник на 
универсални за цялото общество религиозни 
норми. Също така е безспорно, че доколко-
то религиозните институции са отделени от 
държавата (чл. 13, ал. 2 от Конституцията), 
което в по-общ сравнителен и исторически 
план е отражение на отделянето на църква-