Държавен вестник, бр. 2, 2018 г., стр. 17

БРОЙ  2	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  17  
щество (ЗПКОНПИ), от който се очаква да е 
подходящо правно средство за по-ефективно 
противодействие на корупцията. Положително 
оценявам, че при подготовката на този закон 
бяха изпълнени процедурите за обществено 
обсъждане съгласно Закона за нормативните 
актове. Въпреки това считам, че приетият 
закон не само не създава адекватна норма­
тивна основа за справяне с корупцията, но 
дори ще затруднява борбата с нея. Мотивите 
ми за това са следните:
Амбицията на закона да бъде кодифици­
ращ акт в материята за противодействието 
на корупцията, посочвайки изчерпателно 
в чл. 1, т. 1 „мерките за противодействие 
на корупцията“, не е реализирана чрез не­
говите разпоредби. Видно от чл. 3, ал. 2 
противодействието на корупцията е сведено 
само до мерките, посочени в този закон и 
осъществявани единствено от Комисията за 
противодействие на корупцията и за отнемане 
на незаконно придобитото имущество (Ко­
мисията). Извън обхвата на закона остават 
редица органи и звена с функции в областта 
на противодействието на корупцията. Такива 
са например: инспекторатите по Закона за 
администрацията, които по силата на § 1, 
т. 6 от допълнителните разпоредби на същия 
закон осъществяват административен кон­
трол с цел предотвратяване на корупцията, 
Инспекторатът към Висшия съдебен съвет, 
който е ангажиран с проверките за почтеност 
и конфликт на интереси (чл. 132а, ал. 6 от 
Конституцията), Агенцията по обществени 
поръчки, Агенцията за държавна финансова 
инспекция. Същият подход за ограничаване 
на предметния обхват и на ангажираните 
органи и звена е приложен и по отношение 
на превенцията (чл. 30 – 33). По този начин 
законът създава още по-голямо фрагментиране 
и неяснота за цялостната институционална 
рамка и прави непостижима прогласената в 
чл. 2, т. 1 цел – ефективно противодействие 
на корупцията.
Намирам за уместно обединяването на 
функциите на Комисията за предотвратяване 
и установяване на конфликт на интереси, на 
Центъра за превенция и противодействие на 
корупцията и организираната престъпност към 
Министерския съвет (БОРКОР) и на звеното 
в Сметната палата, ангажирано с отменения 
Закон за публичност на имуществото на лица, 
заемащи висши държавни и други длъжности. 
Обединяването само на тези институции в 
нов единен независим антикорупционен ор­
ган е заложено в Националната стратегия за 
превенция и противодействие на корупцията 
в Република България 2015 – 2020 г.
Що се отнася до законовото решение за 
приобщаване и на функциите по отнемане 
на незаконно придобитото имущество, то е 
спорно, тъй като обществените отношения 
по установяване на конфликт на интереси и 
по гражданската конфискация са разнородни 
по характер. Тази разнородност намира израз 
в различното приложно поле спрямо лица­
та – глави пета, осма и девета се прилагат 
за заемащите висши публични длъжности, 
докато разпоредбите за отнемане на незакон­
но придобитото имущество са приложими 
за много широк кръг лица, включително за 
привлечени като обвиняеми за престъпления 
по чл. 108, ал. 1. Производствата, свързани с 
конфликта на интереси и с отнемането на не­
законно придобитото имущество, имат много 
малко общо като предмет, основания за об­
разуване, доказателствени средства, срокове, 
съдържание на крайните административни 
актове и последици от влизането им в сила. 
Принципно различният им характер е виден 
и от съдопроизводствените правила – за съ­
дебните производства относно конфликта на 
интереси се прилага Административнопроце­
суалният кодекс, а за тези относно отнемането 
на незаконно придобито имущество – Граж­
данският процесуален кодекс.
Аргументът, че обединяването на двете 
материи е оправдано, тъй като се поста­
вя акцент върху отнемането на незаконно 
придобито имущество, чийто произход е 
свързан с корупция, не намира подкрепа в 
чл. 108, ал. 1. Там преобладават престъпле­
ния, свързани с организирана престъпна 
дейност, убийства, отвличания, трафик на 
хора, проституция, разпространение на нар­
котици и само малка част са корупционни 
престъпления. Това означава, че за други 
корупционни престъпления, непосочени в 
чл. 108, ал. 1, производството по отнемане 
на имущество няма да се прилага. Например 
няма да бъде отнемано имущество по този 
закон за същински корупционни престъпле­
ния – издаване на сведения от значение за сто­
панството с цел получаване на дар или имот-
на облага (чл. 224 от Наказателния кодекс), 
получаване на неследваща се имотна облага 
(чл. 225б НК), както и за такива с вероятен 
корупционен мотив – разпореждане с бюджет­
ни средства не по предназначение (чл. 254а 
НК), осуетяване на наказателно преследване 
(чл. 288 НК), непривеждане в изпълнение на 
присъда (чл. 295 НК). Необяснимо е защо 
сред изброените в чл. 108, ал. 1 престъпления 
не са включени укривателството на вещи, 
поставени под специален режим (чл. 215, 
ал. 2, т. 2 НК), квалифицираната кражба от 
длъжностно лице, което се е възползвало от 
служебното си положение (чл. 195, ал. 1, т. 6 
НК) и най-вече кражбата в големи размери по 
чл. 195, ал. 2 от Наказателния кодекс. Налага 
се изводът, че при изброяването на съставите 
по чл. 108, ал. 1 ЗПКОНПИ са еклектично 
приложени множество критерии, които не са 
съобразени с целите на приетия закон и с