Държавен вестник, бр. 39, 2015 г., стр. 40

СТР.  40	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  39
и чл. 30, ал. 4. Непосредствено след изтичането 
на срока за представяне на становище такова 
дали и други браншови асоциации. Изразеното 
от тях становище е идентично – несъгласие с 
чл. 1, ал. 2 и чл. 30, ал. 4. Следва да се посочи, 
че правото на браншовите организации по 
чл. 3, ал. 2 ЗХ е ограничено до специфични­
те изисквания към храните. То не включва 
право на предложение досежно хигиените 
изисквания към производството, както и 
досежно изискванията към етикетирането. 
С оглед на това възраженията на касаторите 
за нарушение на чл. 3, ал. 2 ЗХ по отноше­
ние на разпоредбата на чл. 1, ал. 3 и чл. 31, 
ал. 4, 5 и 6 от Наредбата са неоснователни. 
За налагането на хигиенни изисквания към 
производството и изисквания за етикетира­
нето законодателят не изисква предложение 
на браншовите организации. 
Не е налице нарушение на чл. 3, ал. 2 ЗХ 
и по отношение на разпоредбите, които уста­
новяват изисквания към млякото и млечните 
продукти. Разпоредбата на чл. 3, ал. 2 ЗХ не 
следва да се тълкува в смисъл, че компе­
тентният административен орган не може 
да инициира производство по приемане или 
изменение на издаден от него нормативен акт, 
ако предложение за това не бъде направено от 
браншовите организации. Разпоредбата урежда 
възможността за браншовите организации да 
започнат административно производство за 
издаване на подзаконов нормативен акт, но 
не ограничава правомощие на Министерския 
съвет, предоставено му с чл. 114 от Конститу­
цията. Следва също така да се посочи, че освен 
предоставянето на проекта на браншовите 
организации за становище същият е обсъден 
и в Съвета по животновъдството. 
С оглед на изложеното изискванията на 
чл. 3, ал. 2 ЗХ са спазени.
В. Съответствие с материалноправни 
разпоредби:
Касационният съд счита мотивите на 
първоинстанционния съд за съответствие на 
Наредбата с чл. 19, ал. 1 от Конституцията, 
със Закона за защита на конкуренцията и За­
кона за ограничаване на административното 
регулиране и административния контрол върху 
стопанската дейност в контекста на приетата 
нищожност на чл. 1, ал. 1, т. 4, чл. 31, ал. 4, 5 
и 6 от Наредбата за правилни и обосновани, 
поради което не следва да ги преповтаря. 
Съдът счита за необходимо само да посочи, 
че стопанската инициатива следва да се раз­
вива свободно, но винаги в защита на потре­
бителя – чл. 19, ал. 2 от Конституцията, и в 
закрила на здравето на гражданите – чл. 52, 
ал. 2 от Конституцията. 
Касационният съд счита обаче за непра­
вилни мотивите на първоинстанционния 
съд досежно липсата на дискриминация с 
разпоредбите на чл. 1, ал. 2 и 3 от Наред­
бата. Разпоредбата на ал. 2 установява, че 
Наредбата се прилага за продукти, които 
са произведени и се предлагат на пазара на 
територията на Република България. Али­
нея 3 установява, че за продукти, които са 
произведени извън територията на страната 
и са предлагани на българския пазар, се 
прилагат само изискванията за превод на 
наименованията, които да са в съответствие с 
разпоредбите на Наредбата. Видно е, че двете 
разпоредби установяват различен режим за 
произведените и непроизведените в страната 
стоки. Това поставя производителите, които 
оперират на територията на страната, в по-
неблагоприятни условия от производителите 
на същите продукти, които не оперират, а 
само внасят своите продукти на българския 
пазар. Това неравноправно третиране е пряко 
нарушение на принципа на недискриминация, 
поради което разпоредбите на чл. 1, ал. 2 и 
3 са противоречащи на материалноправни 
разпоредби на чл. 4, ал. 1 и 2 от Закона за 
защита от дискриминация.
Видно от изложеното, първоинстанционни­
ят съд неправилно приел, че Министерският 
съвет има компетентност да издаде разпоред­
бите на чл. 1, ал. 1, т. 4, чл. 31, ал. 4, 5 и 6 
от Наредбата. Като не е отчел установената 
в чл. 17, ал. 2 ЗХ специална компетентност 
на министъра на земеделието и храните и 
министъра на здравеопазването, съдът е по­
становил неправилно съдебно решение, което 
в тази част следва да бъде отменено. Съдът с 
оглед на изложеното следва да обяви нищож­
ността на чл. 1, ал. 1, т. 4, чл. 31, ал. 4, 5 и 6 
от Наредбата. Неправилно е решението и в 
частта досежно чл. 1, ал. 2 и 3 от Наредбата. 
Съдът следва в тази част също да отмени 
решението и да постанови друго, с което да 
отмени посочените разпоредби. В останалата 
част съдебното решение е правилно, поради 
което следва да бъде оставено в сила.
С оглед на изхода от делото, направено 
от касаторите и от ответника искане и на 
основание чл. 143, ал. 1 и 3 АПК и тълкува­
телно решение № 3 от 13.05.2010 г. на общото 
събрание на Върховния административен съд 
по тълкувателно дело № 5/2009 г. съдът следва 
да осъди страните по компенсация да заплатят 
направените по делото разноски. 
Касаторите твърдят, че са направили след­
ните разноски, и представят:
„Млечни продукти Тракия“ – ЕООД: 
50,00 лв. и 25,00 лв. държавни такси, 20,00 лв. 
такса за обнародване в „Държавен вест­
ник“ – платежни нареждания; 5000,00 лв. ад­
вокатско възнаграждение – фактура № 1745 от 
29.01.2013 г., и нареждане за кредитен превод 
за сумата от 6000,00 лв. 
„Национална асоциация на млекопре­
работвателите“ – 25,00 лв. държавна так­
са – платежно нареждане, 10,00 лв. държавна