Държавен вестник, бр. 91, 2010 г., стр. 7

БРОЙ  91	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  7  
Предвиждането на давностен срок е въпрос 
на правна политика на държавата, действа 
стимулиращо за упражняването на права и не 
противоречи на чл. 4, 16, чл. 48, ал. 1 и 5 от 
Конституцията. Предвидената в чл. 176, ал. 3 
КТ давност има действие занапред.
4. Предмет на оспорване е чл. 224, ал. 1 КТ 
(§ 11 ЗИДКТ, в сила от 01.01.2012 г.), според 
който „При прекратяване на трудовото пра­
воотношение работникът или служителят има 
право на парично обезщетение за неизползвания 
платен годишен отпуск за текущата календарна 
година пропорционално на времето, което се 
признава за трудов стаж, и за неизползвания 
отпуск, отложен по реда на чл. 176, правото 
за който не е погасено по давност.“
Правото на обезщетение при прекратяване 
на трудовото правоотношение замества реалното 
ползване на платения годишен отпуск и същест­
вува, доколкото работникът или служителят има 
право на отпуск. Анализирайки чл. 224, ал. 1 КТ 
обаче, се констатира ограничаване на правото 
на обезщетение само за текущата календарна 
година и отложения платен годишен отпуск 
от работодателя (не повече от 10 раб. дни) и 
поради ползване на отпуск за временна нерабо­
тоспособност и отпуск за бременност, раждане 
и осиновяване или отглеждане на малко дете. 
Причините да не е ползван платен годишен 
отпуск в границите на давностния срок могат 
да бъдат различни – например други видове 
отпуски (служебни, творчески, ученически), 
както и други причини от различен характер. За 
тези случаи все едно няма 2-годишен давностен 
срок. Законодателят не е предоставил време, в 
което работникът или служителят да действа 
или бездейства по отношение упражняване на 
правото. До 31 декември на съответната кален­
дарна година носителят на правото на платен 
годишен отпуск може да го упражни, но от 
1 януари на следващата календарна година това 
право вече е погасено и не следва изплащане 
на парично обезщетение по чл. 224, ал. 1 КТ. 
Член 224, ал. 1 КТ противоречи на чл. 176, ал. 3 
КТ, като вътрешното противоречие накърнява 
точността в уредбата на трудовите отношения и 
създава правна несигурност. Това противоречие 
между съдържанието на двете правни норми 
е съществено и само по себе си достатъчно, 
за да се констатира противоконституционност 
на чл. 224, ал. 1 КТ, поради накърняване на 
принципи на правовата държава. Наред с това 
разпоредбата на чл. 224, ал. 1 в частта, отнасяща 
се до критериите за определяне на периода, за 
който се дължи обезщетение, противоречи на 
чл. 48, ал. 5 във връзка с чл. 16 и чл. 48, ал. 1 
от Конституцията. Работникът или служителят 
извън посочените в нормата критерии се лишава 
да упражни правото на обезщетение, въпреки 
че неползваният от него платен годишен отпуск 
не е погасен по давност. Затова Конституцион­
ният съд счита, че чл. 224, ал. 1 в частта: „… за 
текущата календарна година пропорционално 
на времето, което се признава за трудов стаж, 
и за неизползвания отпуск, отложен по реда 
на чл. 176“ е противоконституционен.
5. Оспореният чл. 59, ал. 5 от Закона за 
държавния служител (§ 21, т. 3 ЗИДКТ) е 
с еднакво съдържание с чл. 176, ал. 3 КТ и 
се отнася за ползването на платен годишен 
отпуск от държавни служители по служебно 
правоотношение, за които се прилага Законът 
за държавния служител. Предвижда се, че 
„правото на държавния служител на платен 
годишен отпуск се погасява след изтичане на 
две години от края на годината, за която се 
полага този отпуск. Когато платеният годишен 
отпуск е отложен при условията и по реда на 
ал. 2, правото на държавния служител на пла­
тен годишен отпуск се погасява след изтичане 
на две години от края на годината, в която е 
отпаднала причината за неизползването му.“
С нормата на чл. 59, ал. 5 от Закона за дър­
жавния служител също се въвежда 2-годишна 
давност за упражняване правото на платен 
годишен отпуск. Въз основа на аргументите, 
изтъкнати в т. 3, Конституционният съд не 
приема, че чл. 59, ал. 5 от Закона за държавния 
служител е противоконституционен.
6. Според чл. 61, ал. 2 от Закона за държав­
ния служител (§ 21, т. 4 ЗИДКТ – в сила от 
01.01.2012 г.) „При прекратяване на служебното 
правоотношение държавният служител има пра­
во на парично обезщетение за неизползвания 
платен годишен отпуск за текущата календарна 
година пропорционално на времето, което се 
признава за служебен стаж, и за неизползвания 
отпуск, отложен по реда на чл. 59, правото на 
които не е погасено по давност.“
Член 61, ал. 2 от Закона за държавния 
служител е аналогичен на чл. 224, ал. 1 от 
Кодекса на труда и цели да предвиди право 
на обезщетение за неизползван отпуск за дър­
жавните служители. Но и в чл. 61, ал. 2 ЗДС 
законодателят ограничава това право само за 
посочените в нормата периоди и остава извън 
тях платен годишен отпуск, който не е погасен 
по давност. Както беше посочено в т. 4, освен 
вътрешното противоречие с чл. 59, ал. 5 ЗДС, 
чл. 61, ал. 2 ЗДС създава правна несигурност 
(чл. 4 от Конституцията), а така също проти­
воречи на чл. 48, ал. 5, чл. 16, чл. 48, ал. 1 от 
Конституцията в частта „за текущата календарна 
година пропорционално на времето, което се 
признава за служебен стаж, и за неизползвания 
отпуск, отложен по реда на чл. 59“. В тази част 
чл. 61, ал. 2 ЗДС е противоконституционен.
7. Международните договори, с които Бълга­
рия е обвързана, са част от вътрешното право 
на страната (чл. 5, ал. 4 от Конституцията). Те 
стават самоизпълняващи се правни актове, без 
да е необходимо нормите им да бъдат отразени