Държавен вестник, бр. 14, 2014 г., стр. 10

СТР.  10	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  14
ОСОБЕНО МНЕНИЕ И СТАНОВИЩЕ
по конституционно дело № 3 от 2013 г.
на съдиите Благовест Пунев и Румен Ненков
1. Особено мнение по обявяването на про-
тивоконституционност на разпоредбата на 
§ 44, т. 3, буква „а“ от преходните и заключи-
телните разпоредби на Закона за изменение и 
допълнение на Закона за данък върху добавената 
стойност – ПЗРЗИДЗДДС (ДВ, бр. 94 от 2012 г.), 
с която е изменена разпоредбата на чл. 169, 
ал. 4 от Данъчно-осигурителния процесуален 
кодекс (ДОПК).
Намираме, че искането в тази му част 
трябваше да бъде отхвърлено като неоснова-
телно по следните съображения:
Съгласно трайно установената практика 
на Конституционния съд правото на собстве-
ност по смисъла на чл. 17 от Конституцията 
обхваща различни имуществени активи, 
включително и вземания. Упражняването му 
съобразно волята на неговия носител несъм-
нено е възможен обект на конституционна 
закрила, въпреки че при условията на чл. 57, 
ал. 2 от Конституцията в защита на общест-
вения интерес то също подлежи на съответно 
ограничаване, когато създава опасност за 
накърняване на други конституционни цен-
ности. Такава закрила обаче поначало не се 
дължи на неизправния длъжник по вземания 
с различно естество, защото правото на соб-
ственост не обхваща и имуществените пасиви. 
Точно обратно, Основният закон повелява да 
бъдат зачетени интересите на неоснователно 
засегнатите кредитори, които са титуляри на 
вземанията. Затова въпросът, как да бъдат 
разпределени тежестите от неизпълнението на 
няколко задължения, не следва да се решава 
според свободното усмотрение на длъжника, 
а подлежи на законодателно регулиране по 
целесъобразност в зависимост от обществе-
ната значимост на неудовлетворения интерес. 
Казано с други думи, от Конституцията, в 
частност от нейните чл. 51 и 52, не може да 
се извлече право на неизправния длъжник по 
две или повече публични задължения (оси-
гурителни или данъчни), преди да започне 
тяхното принудително изпълнение, сам да 
реши как да бъде разпределен осигуреният 
от него недостатъчен финансов ресурс, като 
на основата на индивидуалната си преценка 
изпълни едни задължения за сметка на неиз-
пълнението на други задължения със същата 
степен на обществена значимост. Преамбю-
лът на Основния закон обявява верността на 
своите създатели към справедливостта като 
общочовешка ценност и прогласява тяхната 
решимост за създаване на социална държава. 
Това биха били голословни пожелания, ако 
законодателната власт бъде лишена от възмож-
ността да се намеси в посочения случай чрез 
въвеждане на справедливо разпределение на 
неблагоприятните последици от забавата по 
отношение на различните кредитори. Оспоре-
ното законодателно разрешение цели защитата 
на обществения интерес чрез осигуряване на 
по-ефективна събираемост на публичните 
вземания. Следователно напълно погрешно 
то се третира от мнозинството съдии като 
неоправдано засягане на права на неизправ-
ния длъжник, с каквито последният според 
нас не разполага. Така крайният резултат от 
конституционното производство жертва об-
ществения интерес в името на квазиправата 
на онези задължени лица, които доброволно 
не изпълняват в цялост своите публични 
задължения.
При възприетия солидарен осигурителен 
модел в никакъв случай не може да се при­
еме, че в светлината на обществения интерес 
попълването на фондовете на здравното и 
общественото осигуряване е приоритетно по 
отношение на данъчните постъпления, които 
от своя страна могат да послужат както за 
покриване на недостига в осигурителните 
фондове, така и за изпълнение на социални-
те функции на държавата в по-широк аспект 
(например, по чл. 51, ал. 3, чл. 53, ал. 3 и т.н. 
от Конституцията). Напротив, от Основния 
закон ясно произтича равноценност на публич-
ния интерес от изпълнението на приходната 
част на бюджета от данъци и попълването 
на осигурителните фондове. Това принципно 
положение намира отражение в редица други 
законови разпоредби освен в оспорената нова 
редакция на чл. 169, ал. 4 ДОПК. Например, 
при извършване на разпределение на осребре-
ното имущество в производството за търговска 
несъстоятелност всички публични вземания 
на държавата и общините са поставени в 
един и същи ред, като волята на длъжника 
е правно ирелевантна (вж. чл. 722, ал. 1, т. 6 
от Търговския закон). На тази основа според 
нас трябваше да се приеме, че оспореното 
законодателно решение за съразмерно удо­
влетворяване на публичните вземания за 
данъци и обществено осигуряване по реда на 
тяхното възникване във времето съответства 
на духа на чл. 57, ал. 2 от Конституцията и е 
в рамките на позволената от Конституцията 
законодателна целесъобразност, поради което 
не нарушава нейните чл. 51 и 52.
Трябва също така изрично да се отбележи, 
че оспорената разпоредба на чл. 169, ал. 4 
ДОПК в никакъв случай не създава неяс-
нота и несигурност относно източниците на 
попълване на социално-осигурителните фон-
дове, а още по-малко накърнява целевото им 
изразходване. Съвсем очевидно е, че както 
по предходната, така и при новата уредба 
основният приход в тези фондове са вноски-
те, постъпващи в Националната агенция по 
приходите (НАП) от осигурените лица или от