Държавен вестник, бр. 104, 2023 г., стр. 22

СТР.  22	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  104
избирателно право, е модел на юридическо 
равенство, чийто смисъл, представен най-
общо, се изразява в изискване за равнопос-
тавеност пред закона: еднакво третиране от 
държавата на еднаквите случаи и различно 
третиране на неравностойните; равенството 
не изключва по абсолютен начин различното 
третиране – разбиране, последователно под­
държано в практиката на съда (Решение № 6 
от 2010 г.; Решение № 4 от 2014 г.; Решение 
№ 10 от 2016 г.; Решение № 9 от 2021 г.; Реше­
ние № 10 от 2022 г. и др.). Конституционният 
императив обхваща забрана за дискриминация, 
както и недопускане на привилегии на осно­
вание изчерпателно изброените в чл. 6, ал. 2 
от Основния закон признаци (Решение № 14 
от 1992 г.). Очертаното по-горе разбиране се 
поддържа последователно от Конституционния 
съд в неговата практика и съдът не намира 
основание да се отклони от нея в настоящото 
производство.
Конституционният съд привлича внимани­
ето към модела на равенство в Конституци­
ята, за да подчертае, че той е определящ за 
релевантната правна аргументация на нера­
венството, а не друг модел какъвто е този на 
равенство на възможностите, като достъп до 
ресурс (изначален) или на равенство по отно­
шение на резултатите. Въпреки че равенството 
на възможностите може да бъде съществена 
концепция в области, като социална политика, 
заетост или образование, тя не е непременно 
водеща за правните доводи по отношение на 
равенството пред закона. Модел на равен­
ството, основан на такава концепция, изисква 
засилено внимание към неговия потенциал за 
преместване на тежестта в ангажиментите на 
държавата при разширяване на равенството, 
което изисква по-мащабната є интервенция 
в свободата.
Конституционният законодател по смисъла 
на разпоредбата на чл. 42, ал. 2 от Основния 
закон предоставя преценката относно орга­
низацията и реда за произвеждане на избори, 
включително определянето на подходящата 
избирателна система, способите за изразя­
ване и отчитането на вота на всеки, и на 
резултатите от съответния изборен процес, 
на дискрецията на общонационалното пред­
ставително учреждение, на което възлага 
осъществяването на законодателната власт. В 
демократичната правова държава свободата 
на преценка на законодателя е лимитирана и 
тя трябва да остане в пределите, очертани от 
изискванията на върховния закон на държа­
вата както относно нормативния ранг и реда 
на приемане на акта, в който се обективира 
неговата преценка в очертаната материя, 
така и на изискването за съответствие на 
правната уредба с конституционните ценности 
и принципи, „и така изборите да легитими­
рат държавното управление, основаващо се 
върху вота на избирателите, даден в честно 
и плуралистично състезание“ (Решение № 4 
от 2011 г.; в този смисъл и Решение № 3 от 
2017 г., Решение № 8 от 1993 г.).
Конституционният съд подчертава, че в 
правните разсъждения, началата на уста­
новения в Основния закон модел на равен­
ство – равенство пред закона и забраната за 
дискриминация, по определени на конститу­
ционно ниво признаци, осигуряват основата 
за оценка дали има валидна и обективна 
причина за различно третиране на отделните 
лица/групи и дали такова разграничаване в 
третирането от закона е в съответствие със 
същностното ядро на основните права и кон­
ституционните принципи.
Воден от изложеното, Конституционният 
съд установи, както следва:
1. По отношение на чл. 206, ал. 1 в оспо­
рената част и ал. 3 ИК и допуснатата част от 
оспорената ал. 5, чл. 212 ИК
– Относно чл. 206, ал. 1 ИК в оспорената 
част
В искането вносителят твърди, че „с новата 
редакция на чл. 206, ал. 1 ИК, въвеждането 
на възможност за избирателя за избор на спо­
соба за гласуване (с хартиена бюлетина или с 
бюлетина за машинно гласуване) се създава 
правна несигурност относно запазването на 
тайната на вота и отчитането на изборния 
резултат“ и поддържа, че „в настоящата си 
редакция чл. 206, ал. 1 във връзка с чл. 212, 
ал. 5 ИК нарушава както принципа на рав­
но избирателно право, така е и в разрез с 
установените конституционни стандарти в 
практиката на Конституционния съд“.
Конституционният съд обръща внимание, 
че в предявеното искане разпоредбата на 
чл. 206, ал. 1 ИК в частта „може по свой избор 
да“ и „с хартиена бюлетина или“ се оспорва 
във връзка с чл. 212, ал. 5 ИК. Приведените от 
вносителя доводи се основават на тълкуване 
на двете разпоредби в смислово единство. В 
определението по допустимост – Определение 
№ 3 от 2023 г., относно частта от разпоредбата 
на ал. 5, чл. 212 ИК – „Машинно гласуване не 
се произвежда в избирателни секции извън 
страната, за образуването на които са пода­
дени по-малко от 300 заявления по чл. 16, 
ал. 1 или в които на последните избори са 
гласували по-малко от 300 избиратели…“, Съдът 
посочва, че тази част „макар и да е въведена 
в самостоятелно изречение в новата редакция 
на разпоредбата (обн., ДВ, бр. 104 от 2022 г.), 
в действителност буквално възпроизвежда 
частта от предходната редакция на чл. 212, 
ал. 5 (обн., ДВ, бр. 36 от 2021 г.), по която 
има произнасяне на Конституционния съд с 
Решение № 9 от 2021 г., и е отклонено искането 
за преценка на нейната конституционност в 
настоящото производство. Поради това Кон­
ституционният съд следва да прецени съот­
ветствието с Конституцията на разпоредбата 
на чл. 206, ал. 1, отчитайки постановеното в 
определението по допустимост.