Държавен вестник, бр. 66, 2024 г., стр. 26

СТР.  26	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  66
парламента, а [...] съответните критерии мо­
гат да варират според специфичните за всяка 
страна исторически и политически фактори, 
тези правила не могат да бъдат такива, че да 
изключват участието на някои лица или на 
група лица от политическия живот на страната, 
и по-конкретно от избора на законодателно 
тяло – право, гарантирано както от Конвен­
цията, така и от конституциите на държавите 
членки“. Цитирано е и решението по делото 
Ādamsons срещу Латвия, според което „с от­
минаването на времето става все по-трудно да 
бъдат оправдавани общите ограничения върху 
избирателните права. Наместо това средствата 
трябва да бъдат „индивидуализирани“, за да 
бъде избегнат реалният риск, който представ­
лява дадено лице“. В обобщение ЕСПЧ е 
формирал извод, че „никое ограничение на 
избирателните права не трябва да изключва 
определени лица или група лица от участие 
в политическия живот на страната.“
Аргументът за защита на народния суве­
ренитет като фундамент на модерната на­
ционална държава е относим към Република 
България точно толкова, колкото към всяка 
друга държава – членка на Съвета на Евро­
па, обвързана от юрисдикцията на ЕСПЧ и 
дължаща зачитане на установените в практи­
ката му стандарти на защита на човешките 
права, а в тази практика е отречено генера­
лизирането на принципа, че всички лица (и 
конкретно членове на законодателното тяло) 
с двойно гражданство „представляват заплаха 
за националната сигурност и независимост“. 
Суверенитетът е естествено присъща характе­
ристика на всяка държава. Този универсален 
конституционен принцип сам по себе си не се 
нарушава с допускането за народни предста­
вители да бъдат избирани граждани с двойно 
гражданство. Показателно е в тази връзка 
обективираното в мотивите на решението по 
делото Tănase срещу Молдова сравнително 
изследване, според което към 2010 г. освен 
Молдова само четири държави – членки на 
Съвета на Европа, забраняват в парламента 
да бъдат избирани лица с двойно гражданство 
(Азербайджан, Литва, Малта и България). Едва 
ли може сериозно да се поддържа, че консти­
туционната уредба на държавите, допускащи 
тази възможност, не се основава на принципа 
на народния суверенитет. В този смисъл съди­
ите не намират, че отпадането на забраната за 
двойно гражданство на народните представи­
тели нарушава този основен конституционен 
принцип като аргумент за обосноваване на 
изключителната компетентност на Великото 
Народно събрание по този въпрос.
Съдиите обръщат внимание, че според 
чл. 17, т. 1 от Европейската конвенция за граж­
данството гражданите на държава – страна по 
Конвенцията, трябва да имат на територията 
на тази държава – страна по Конвенцията, в 
която пребивават, същите права и задължения 
като останалите граждани на тази държа­
ва – страна по Конвенцията.
Република България е ратифицирала Ев­
ропейската конвенция за гражданството 
със закон за ратификация (ДВ, бр. 102 от 
20.12.2005 г.) с резерва по чл. 17, както след­
ва: „Република България в съответствие с 
чл. 29, т. 1 от конвенцията си запазва пра­
вото да не прилага разпоредбата на чл. 17, 
т. 1 от конвенцията. По смисъла на тази ре­
зерва Република България няма да прилага 
по отношение на гражданите на Република 
България, притежаващи друго гражданство 
и които пребивават на нейна територия, 
правата и задълженията, за които Консти­
туцията и законите изискват само българско 
гражданство.“ Обстоятелството, че Република 
България се е присъединила към Конвенцията 
с посочената резерва, не е аргумент за про­
тивоконституционност на промяната в чл. 65, 
ал. 1, изр. второ от Основния закон относно 
възможността лица с двойно гражданство да 
упражняват пасивното си избирателно право 
като български граждани. Обратно – това е 
аргумент за конституционосъобразност на 
тази промяна, тъй като резервата по този 
въпрос при присъединяването към Конвен­
цията е била неизбежна при съществуващата 
тогава конституционна рамка, а не е въпрос 
на конституционна идентичност. Промяната 
на Конституцията по въпроса за двойното 
гражданство е необходима, за да отпадне тази 
резерва, като се предостави на българските 
граждани равна възможност за свободно раз­
витие на личността и пълноценно участие в 
политическия живот.
Съдиите заявяват, че поддържаната от тях 
липса на противоконституционност се отнася 
единствено до предвидената в чл. 65, ал. 1, 
изр. второ от Конституцията възможност 
лица с двойно гражданство да бъдат избирани 
за народни представители, в който смисъл е 
цитираната практика на ЕСПЧ. Колкото до 
въведената промяна в чл. 110 от Основния 
закон по отношение на министрите, съдиите 
поддържат, че същата е противоконститу­
ционна. Това е така, тъй като за разлика 
от народните представители, които нямат 
самостоятелни управленски функции, члено­
вете на Министерския съвет освен членове 
на колективното тяло по правило (чл. 108, 
ал. 3 от Конституцията) са и централни ед­
нолични държавни органи и като такива са 
ръководители на съответните министерства, 
в които провеждат „държавната политика, 
нейните приоритети, стратегии, програми, 
цели и задачи“ (Решение № 9 от 2016 г. по 
к.д. № 8/2016 г.). В този смисъл наличието 
на друго гражданство като политико-правна