Държавен вестник, бр. 35, 2007 г., стр. 3

Б Р О Й  35
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  3
вените разноски по делото, включително и ад-
вокатското възнаграждение, ако държавният
орган, чийто акт се обжалва, е ползвал адвокат.
Конституционният съд намира, че приведе-
ните аргументи в подкрепа на искането от стра-
на на омбудсмана и някои от страните не обос-
новават неконституционността на атакуваната
разпоредба на АПК.
 От принципа на правовата държава, провъз-
гласен в чл. 4, ал. 1 на Конституцията, наистина
произтича изискването на държавните органи
да издават законосъобразни актове. Извън вся-
ко съмнение е, че освен предназначението на
гаранция при нарушени права правото на защи-
та изпълнява функцията и на средство за конт-
рол за законосъобразност на административни-
те актове. От тези безспорни предпоставки оба-
че не произтича заключението, че безплатното
производство е гаранция за правото на защита и
за правовата държава, така както те са уредени
в чл. 4, ал. 1 и чл. 56 на Конституцията. Неравно-
поставеността на гражданина и държавата във
фактически план не обуславя необходимост от
въвеждане на юридическо неравенство на стра-
ните в съдебния процес. Присъщото на социал-
ното инженерство разбиране, че фактическото
неравенство би могло да се преодолее чрез ку-
мулиране с юридическо неравенство, е илюзия.
Не могат да бъдат споделени и доводите, които
произтичат от ранно либералното и съвремен-
ното либертарианско схващане за антиномията
на държавната власт и свободата на индивида. В
съвременните условия държавната власт и сво-
бодата като система от права, законни интереси
и задължения не се намира в обратна механична
зависимост, присъща на скачените съдове във
физиката. Държавната власт е ограничена от
изискването за зачитане на човешките права в
рамките на демократичната конституция на на-
ционалната държава, от ратифицираните меж-
дународни актове по правата на човека, от цен-
ностите и императивите на наднационалния ев-
ропейски конституционализъм и от демократич-
ните стандарти и принципи на международното
право. Разбира се, фактическата неравнопоста-
веност между индивида и държавата при адми-
нистративното обжалване би могла да се огра-
ничи чрез премахване на таксите, които се дъл-
жат при подаването на жалба, а не чрез урежда-
не на “безплатно” за жалбоподателя производ-
ство, чиито разноски в крайна сметка са за смет-
ка на данъкоплатците. В случаите, когато в ре-
зултат на административното обжалване съдът
установи, че актът е незаконосъобразен, граж-
данинът или юридическото лице получава за-
щита от съда, а разноските се поемат от органа,
издал незаконосъобразния акт. Законодателят е
възприел съобразно с принципа на социалната
справедливост, че при отхвърляне на жалбата и
признаване на административния акт за законо-
съобразен или отказ на жалбоподателя да про-
дължи процеса именно той, а не държавният
орган дължи разноските. В противен случай, в
противоречие с принципа на социалната спра-
ведливост излиза, че при всички обстоятелства
дори и при издаване на законосъобразни актове
разноските за тяхното оспорване се дължат от
държавните органи. В този смисъл на освобож-
даването от заплащане на разноски, което при-
видно “гарантира” правото на защита, проти-
востои ограничението на свободата на остана-
лите граждани, които в крайна сметка поемат
разходите по обжалването, като чрез дължими-
те данъци формират бюджета, от който се фи-
нансират държавните органи, вкл. и съдебната
власт. Следва също така да се има предвид, че
съгласно чл. 22 от Закона за правната помощ
(ДВ, бр. 79 от 4 октомври 2005 г.) разноските за
адвокатска защита на социално слабите се пое-
мат от държавния бюджет.
Заслужава отбелязване, че в потвърждение
на изложеното искателят не оспорва чл. 144
АПК, който предвижда субсидиарно прилагане
на ГПК, което означава равенство на страните
по отношение на разноските.
Съдът счита, че с метафоричния образ, из-
ползван от омбудсмана, а именно, че изисква-
нето за заплащане на разноски при съдебното
обжалване на административния акт, когато
жалбата бъде отхвърлена или оттеглена и съ-
дът установи законосъобразността на съответ-
ния административен акт, представлявала “свое-
образно въвеждане на имуществен ценз” по
отношение на правото на защита, предвидено в
чл. 56 на Конституцията. Известно е, че цензо-
вете са предварителни ограничения, които стес-
няват кръга на субектите, носители на правата,
а цензурата е предварително ограничение на
права на гражданите в зависимост от насоката
на тяхното упражняване. Предварителните ог-
раничения практически замразяват или пара-
лизират осъществяването на правата. Подобен
ефект по отношение на административното
обжалване биха имали прекомерно високите
такси, които предварително биха затруднили, а
дори биха направили невъзможно обжалване-
то на административните актове на засегнати-
те, а по този начин биха нарушили правото на
защита, уредено в чл. 56 на Конституцията. В
съответствие с решение на Конституционния
съд № 4 от 18 април 2006 г.( ДВ, бр. 36 от 2 май
2006 г.) и в контекста на интегралния си харак-
тер свободата се реализира чрез основните пра-
ва, свободи и задължения на гражданите. Пра-
вата, доколкото са взаимозависими и всяко от
тях не може да ограничава другите, от една стра-
на, а от друга, правата се реализират в предели-
те на закона. В този смисъл правото на защита
на един правен субект не може да се противо-
поставя и ограничава правата на останалите
граждани или юридически лица.
II. По конституционосъобразността на раз-
поредбата на чл. 186, ал. 1 АПК
 Според тази разпоредба право да оспорват
подзаконов нормативен акт имат гражданите,
организациите и органите, чиито права, свободи
или законни интереси са засегнати или могат да
бъдат засегнати от него или за които той пораж-