Държавен вестник, бр. 29, 2000 г., стр. 38

С Т Р .  3 8
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й 29
Искането се поддържа от БСК, освен в част-
та относно чл. 172, ал. 2, т. 2 ДПК.
Искането е неоснователно. Твърдението на
подателите на искането се опровергава от из-
ричната уредба в ДПК. Защита срещу принуди-
телно изпълнение е уредена в едноименната
глава двадесета—чл. 228—230 ДПК. Длъжни-
кът може да обжалва действията на органа по
принудителното изпълнение, включително до
обжалване пред съд—чл. 229, ал. 4 ДПК.
По чл. 186, ал. 1, 3, 6 и 7 ДПК
Според чл. 186, ал. 1 ДПК публичният из-
пълнител започва производство за принудител-
но събиране на обезпечените по този кодекс
установени и изискуеми публични вземания
срещу длъжник, за когото е открито производ-
ство по несъстоятелност. С чл. 186, ал. 3 ДПК
се позволява на публичния изпълнител да изне-
се на публична продан това имущество на длъж-
ника, върху което са наложени обезпечителни
мерки по реда на ДПК. Разпоредбата на чл. 186,
ал. 6 ДПК изключва прилагането на чл. 706, ал. 1
и 3 от Търговския закон към възобновеното по
чл. 186, ал. 5 ДПК производство за принудител-
но събиране на вземанията, а според чл. 186,
ал. 7 в това възобновено производство публич-
ният изпълнител “реализира проданта на иму-
ществото на длъжника”, което е обект на нало-
жените по ДПК обезпечения.
Подателите на искането поддържат, че този
ред накърнява правото на частна собственост
на другите взискатели, “та дори те да са с при-
вилегировани вземания”.
Искането се подкрепя от БТПП само за
чл. 186, ал. 1 ДПК и от БСК за всички оспоре-
ни алинеи.
Съдът отбелязва, че оспорената уредба пона-
чало се отнася до публични вземания, с изклю-
чение на чл. 186, ал. 6 ДПК, относно думите “и
тези частни държавни..., чието принудително
събиране се извършва по реда на публичните”.
За принудителното събиране на публичните
вземания важат съображенията, изложени в
решението по чл. 158—160 ДПК. Към изложе-
ните там аргументи следва да се прибави обсто-
ятелството, че поначало оспорената уредба се
отнася до обезпечени вземания; няма основание
държавата като обезпечен кредитор да се поста-
вя в по-неблагоприятно положение от другите
обезпечени кредитори. Освен това интересите
на последните се защищават от разпоредбата на
чл. 160 ДПК. Законодателят е установил разум-
но равновесие между частните и обществените
интереси при изпълнение на конституционните
задължения за осигуряване плащането на данъ-
ци или други постъпления или глоби.
По отношение на думите “и тези частни
държавни..., чието принудително събиране се
извършва по реда на публичните” в чл. 186, ал. 6
ДПК обаче уредбата е противоконституцион-
на. Основните съображения за това са изложе-
ни при обсъждането на чл. 14, ал. 2 и чл. 157,
ал. 2 и 5 ДПК. Тук следва да се добави, че кон-
ституционно недопустимо е при възобновяване
на спряно производство за принудително съби-
ране частните държавни вземания да се поста-
вят в привилегировано положение спрямо взе-
манията на другите кредитори на длъжника. Ето
защо по отношение на израза “и тези частни
държавни..., чието принудително събиране се
извършва по реда на публичните” в чл. 186, ал. 6
искането следва да бъде уважено.
По чл. 189, ал. 1 и 2 ДПК
Според чл. 189, ал. 1 ДПК при осъществява-
не на действията по принудителното изпълне-
ние публичният изпълнител може да поиска от
специализирания орган за контрол на данъчна-
та администрация да се отворят и претърсят вещи,
жилища, офиси, складове и други помещения на
длъжника или места, където се намират вещи на
длъжника. Действията се извършват по реда на
ДПК, който на свой ред препраща към НПК (виж
чл. 106, ал. 1 ДПК). С втората алинея на чл. 189
ДПК се урежда възможността да се иска съдей-
ствие от органите на полицията, от кмета или от
областния управител.
Искането се поддържа от министъра на пра-
восъдието, главния прокурор, БТПП (само от-
носно чл. 189, ал. 1 ДПК) и БСК.
Съдът счита, че предоставените правомощия
на публичния изпълнител по оспорената разпо-
редба са съобразени с изискванията на Консти-
туцията. Аргументите за това са изложени в
решението по чл. 106 ДПК и не е необходимо да
бъдат повтаряни тук.
По чл. 228, ал. 4 ДПК
Оспорената разпоредба предвижда, че при
обжалване действията на органа по принудител-
ното изпълнение “Не подлежи на обжалване оп-
ределеният размер на публичното задължение.”
Според подателите на искането текстът е
противоконституционен, тъй като тълкуване-
то му във връзка с чл. 172 ДПК може да доведе
до извода, че няма да подлежат на обжалване
данъчният акт и данъчното съобщение, което
противоречи на правото на защита.
Искането се поддържа от БСК.
Съдът не споделя това разбиране. От систе-
матичното място на разпоредбата се вижда, че
тя се отнася единствено до защитата срещу
незаконосъобразни процесуални действия на
органа по принудителното изпълнение. Право-
то на защита срещу акта в частта му относно
размера е гарантирано от възможността това
право да бъде упражнено при обжалване на акта
по административен или съдебен ред.
По изложените съображения искането в тази
му част следва да бъде отхвърлено.
По чл. 241, ал. 3, т. 2 и 3 ДПК
Оспорените разпоредби дават право на ор-
ганите за специализиран контрол на данъчната
администрация да претърсват помещения, из-
ползвани от проверяваните лица за осъществя-
ване на тяхната дейност; помещения, където се