Държавен вестник, бр. 80, 2010 г., стр. 28

СТР.  28	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  80
по чл. 6, т. 1, изр. 1 КЗПЧОС. Постановените от 
него решения разглеждат поставения проблем 
в два аспекта: процесуалната допустимост на 
специалните разузнавателни средства, когато са 
събрани в нарушение на чл. 8, т. 2 КЗПЧОС, 
и тежестта на показанията на служителите под 
прикритие, когато липсват други доказателства 
в подкрепа на обвинението. Релевантни към 
предмета на това конституционно дело са само 
актовете от втората група. По тях ЕСПЧ при­
ема, че в рамките на неговите правомощия е 
да проверява доколко в светлината на чл. 6 
КЗПЧОС проведената наказателна процедура 
е била честна от гледна точка на участниците 
в процеса. Като ръководен принцип ЕСПЧ 
възприема, че доказателствата трябва да бъдат 
събирани и проверявани в хода на публич­
но съдебно производство в присъствието на 
обвиненото лице и при отчитане на правото 
му да разполага с равни възможности да се 
противопостави на тезата на обвинителната 
власт в контекста на състезателното начало. 
По изключение отклонения от този принцип 
са позволени, но само ако справедливият 
процес изисква балансиране на интересите на 
защитата с интересите на другите участници 
в процеса, каквито биха могли да бъдат за­
страшените свидетели. На тази основа няма 
основание за изключване на допустимостта на 
разпита на свидетел, чиято самоличност остава 
тайна за страните по защитата. В този случай 
обаче обвиняемият наистина е ограничен във 
възможността да установява, че свидетелят 
не е надежден и показанията му не са дос­
товерни. Затова разпоредбите на чл. 6, т. 1, 
изр. 1 и т. 3, буква „d“ КЗПЧОС, а с оглед на 
сходството в съдържанието и аналогичните 
разпоредби на чл. 14, т. 1, изр. 1 и т. 3, буква 
„е“ МПГПП, изискват пречките, с които за­
щитата се сблъсква, да бъдат компенсирани 
в достатъчна степен от процедурата, която е 
предписана на съдебните органи (освен горепо­
сочените решения „Доорсън“ и „Ван Мехелен“ 
още и Решение от 20.11.1989 г. на ЕСПЧ по 
делото Роу, Дейвис, Джаспър и Фит срещу 
Великобритания; Решение от 20.11.1989 г. на 
ЕСПЧ по делото Костовски срещу Холандия; 
Решение от 27.10.2004 г. на ЕСПЧ по делото 
Едуардс и Луис срещу Великобритания). Такава 
необходима компенсация е прилагане на пра­
вилото показанията на тайните свидетели да 
бъдат подкрепени от други, различни по вид 
доказателства, като предпоставка за постано­
вяване на осъдителна присъда.
Веществените доказателствени средства, 
изготвени или събрани по реда за специалните 
разузнавателни средства, на общо основание, 
така както всички останали веществени дока­
зателствени средства, подлежат на оспорване 
и проверка за достоверност в хода на със­
тезателното съдебно следствие. Те могат да 
бъдат оборвани чрез допустимите процесуални 
средства и способи за доказване. Според Кон­
ституционния съд в такава ситуация положе­
нието на защитата не се отличава съществено 
от положението, в което би се намирала, ако 
трябваше да оборва всяко друго веществено 
доказателствено средство. Наистина, при 
прилагането на специалните разузнавателни 
средства обикновено се създават материал­
ни носители на информация без знанието и 
съгласието на контролираното лице, но не 
по-различно е положението и при оставяне­
то на следи върху всякакви други предмети, 
които биха могли да бъдат ползвани като 
веществени доказателства. Задължението на 
държавите – страни по КЗЧПОС и МПГПП, за 
въвеждане на ефективен режим на предвари­
телен, текущ и последващ контрол върху спе­
циалните разузнавателни средства се основава 
не толкова на подозрението, че обвързаните с 
прилагането им служители могат да манипу­
лират материалните носители на информация, 
колкото на това, че тази дейност неминуемо 
е свързана с ограничаване от изпълнителна­
та власт на индивидуални граждански права, 
признати както от Конституцията, така и от 
международните договори. 
Конституционният съд намира, че българ­
ското законодателство и след измененията в 
чл. 177, ал. 1 НПК предвижда решения, кои­
то отговарят на установените от КЗПЧОС и 
МПГПП стандарти за справедлив процес при 
използването на специални разузнавателни 
средства. Действащата разпоредба на чл. 124 
НПК (изм., ДВ, бр. 32 от 2010 г.) съдържа 
изричната забрана обвинението и присъдата 
да се основават само на показанията на свиде­
тели с тайна самоличност, включително и на 
служители под прикритие. Така са съобразени 
и нормативно възпроизведени разрешения, 
препоръчани в трайната практика на ЕСПЧ 
по чл. 6 КЗПЧОС. Отделно, по силата на 
оспорената нова редакция на чл. 177, ал. 1 
НПК обвинението и осъждането не могат 
да се основат само на данни от специални 
разузнавателни средства. Разследването чрез 
служител под прикритие е законово установен 
оперативен способ, който съставлява елемент 
на специалните разузнавателни средства. Затова 
посоченото ограничение би било приложимо и 
тогава, когато данните от разпита на служителя 
се подкрепят единствено от други специални 
разузнавателни средства. Следователно нео­
снователни са твърденията на вносителите на 
исканията, че действащото законодателство 
позволява осъждане само въз основа на съ­
четанието от показанията на служители под 
прикритие и данните от други, различни по 
вид специални разузнавателни средства.
Наистина в изключително редки хипотези 
обвинението може да се е позовало само на 
съчетанието от показанията на свидетел (респ. 
свидетели) с тайна самоличност и данните от 
специални разузнавателни средства с абсолютно 
същия източник на информация (например,