Държавен вестник, бр. 66, 2024 г., стр. 21

БРОЙ  66	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  21   
вуващи легислатури, тъй като с полагането 
на клетвата на новите народни представители 
се прекратяват пълномощията на предишното 
Народно събрание, но до клетвата новите де­
путати не формират законодателното тяло, а 
само са снабдени с някои допълнителни защи­
ти, каквито всъщност имат и като кандидати 
за народни представители. Както е посочено 
в Тълкувателно решение № 1 от 1992 г. по 
к.д. № 18/1991 г., с полагането на клетва 
се встъпва в изпълнение на пълномощията 
на народен представител. Същевременно в 
Тълкувателно решение № 8 от 1993 г. по к.д. 
№ 5/1993 г. е разяснено, че „продължителност­
та на мандата на народния представител 
поначало съвпада с легислатурата на Народ­
ното събрание, определена в чл. 64, ал. 1 от 
Конституцията. Когато изтече мандатът на 
Народното събрание и се прекратят неговите 
пълномощия (чл. 64, ал. 3 от Конституцията), 
се прекратяват пълномощията и на всеки един 
от народните представители“.
Съдиите също така намират за необходи­
мо да посочат, че с предприетото изменение 
конституционният законодател си е поставил 
една конституционосъобразна цел – „баланс 
между принципите на непрекъснатост на функ­
циониране на конституционно установените 
държавни органи и мандатност“, като е гаран­
тирал, че парламентът като висш държавен 
орган „няма да престане да функционира“ 
(Тълкувателно решение № 12 от 2022 г. по 
к.д. № 7/2022 г.).
В обобщение, смисълът на създадената от 
Великото Народно събрание конституционна 
уредба е ясен и той не е подменен с извър­
шените в чл. 64 изменения – на мястото на 
старото Народно събрание се конституира 
новото, считано от полагането на клетвата 
на новоизбраните народни представители. 
Промяната е в непрекъснатостта на функцио­
нирането на парламента, с което не се излиза 
извън принципите и духа на Основния закон, 
в който, както е подчертано в Тълкувателно 
решение № 12 от 2022 г. по к.д. № 7/2022 г., 
мълчаливо е проведена идеята за непрекъс­
ваемост на функционирането на конститу­
ционно установените държавни органи, като 
е посочено, че „непрекъснатостта се отнася 
до самото съществуване и функциониране на 
държавния орган“. При това, както е посочено 
в Решение № 4 от 2005 г. по к.д. № 11/2004 г., 
принципът на непрекъснатост не е изрично 
формулиран в Конституцията и се поддава 
на законодателна преценка. Не е в правомо­
щията на Конституционния съд да преценява 
ефикасността на тези изменения за постигане 
на поставената конституционосъобразна цел. 
Няма никакво произтичащо от Основния закон 
съображение, съобразно което тази преценка 
да ангажира изключителната компетентност 
на Велико Народно събрание.
Поради изложеното съдиите намират, че 
промените в чл. 64, ал. 2, 3 и 4, както са 
въведени с § 2 ЗИД на Конституцията, не са 
противоконституционни.
ІІІ. Относно промените в чл. 65, ал. 1, 
изр. второ, чл. 93, ал. 2 и чл. 110, както са 
въведени с § 3, 6 и 9 ЗИД на Конституцията
При проведеното гласуване относно ос­
нователността на исканията за установяване 
на противоконституционност на промените 
в чл. 65, ал. 1, изр. второ и чл. 110, както са 
въведени с § 3 и 9 ЗИД на Конституцията, 
не се постигна изискуемото по чл. 151, ал. 1 
от Конституцията мнозинство от гласовете 
на повече от половината съдии от състава 
на съда, поради което исканията следва да 
бъдат отклонени.
По отношение на конституционната про­
мяна в чл. 110, както е въведена с § 9 ЗИД 
на Конституцията, при проведеното гласуване 
относно основателността на исканията бе 
постигнато изискуемото от чл. 151, ал. 1 от 
Конституцията мнозинство, но при различие 
в мотивите, поради което те ще бъдат изло­
жени отделно.
А. Според съдиите Павлина Панова, Ма­
риана Карагьозова-Финкова, Таня Райковска, 
Атанас Семов, Янаки Стоилов и Соня Янку­
лова исканията са основателни.
Уредбата на института на българското граж­
данство и неговото значение за националното 
и държавното единство в Конституцията от 
1991 г. е в съответствие със съвременното 
разбиране и тенденции в политическата и 
правната доктрина и практика за взаимна 
обвързаност на нация, суверенитет и държава 
и за националната идентичност като жива, 
динамична реалност в един бързо променящ се 
контекст на интернационализация на всички 
сфери на социалния живот.
Изграждането на нацията и държавата са 
взаимносвързани процеси. Легитимирането 
на държавата изисква идентификация на 
суверена, която се основава на идентифи­
кацията с колективност, каквато е нацията. 
Отделянето на нация и държава отслабва 
съществено връзката на съпринадлежност 
на държава и гражданин, свеждайки я до 
едно чисто юридическо битие или до връзка, 
преценявана в икономическа и финансова 
стойност, изключвайки лоялността, основана 
на принадлежността към дадено политическо 
единство. 
Модерната национална държава е неотде­
лима от трансформацията на суверенитета 
през 18. век и утвърждаването на принципа 
на народен суверенитет – без този суверенитет 
нацията няма екзистенциална легитимност.