Държавен вестник, бр. 105, 2011 г., стр. 43

БРОЙ  105	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  43  
дискриминация спрямо работодатели, чиито 
работници и служители работят предимно въз 
основа на конкурс или избор (напр. висши 
училища, научни организации, сдружения с 
нестопанска цел и др.). Такива работодатели 
няма да могат да бъдат представлявани от ра­
ботодателска организация, тъй като работата на 
друго основание, различно от трудовия договор, 
не позволява наетите работници и служители 
да имат значение за представителността на ор­
ганизацията. Тази разпоредба е и недопустима 
косвена дискриминация на самите работници 
и служители, тъй като техните работодатели 
няма да могат да участват в социалния диа­
лог с държавата и синдикалните организации. 
Параграф 3 от ЗИД на КТ, изменящ чл. 35 от 
КТ, противоречи и на изискванията на Устава 
на МОТ и Конвенция № 87 на МОТ от 1948 г. 
за синдикалната свобода и закрилата на пра­
вото на синдикално организиране за еднакво 
третиране на синдикалните и работодателските 
организации, тъй като аналогично ограничение 
не е включено в критериите за представителност 
на синдикалните организации по чл. 35 КТ.
4. Не може да бъде прието и изискването 
на § 3 относно чл. 35, ал. 1, т. 5 КТ работода­
телската организация да не извършва дейности, 
възложени є със закон или нормативен акт. 
Вън от обстоятелството, че в противоречие 
с Конституцията и Закона за нормативните 
актове тази разпоредба по същество отрича 
нормативния и общозадължителен характер на 
законите, тя допуска и забранената от чл. 57, 
ал. 2 от Конституцията злоупотреба с права. 
В случая се създава възможност държавата 
да злоупотребява с права спрямо нежелана от 
нея като социален партньор работодателска 
организация, като є възлага изпълнението 
на определени функции. Такова изискване 
безусловно би лишило такава организация от 
възможността да участва в социалния диалог. 
От гледна точка на своето действие § 3 от ЗИД 
на КТ ще има и ретроактивен ефект. При това 
възлагането на определени функции може да се 
осъществи не само по повод качеството на една 
организация като работодателска, а и в друго 
нейно качество – например на организация на 
търговци, предприемачи и пр. 
Освен това възлагането с нормативен акт 
на определени функции е закономерна тенден­
ция в създаваната нормативна регулация от 
съвременната европейска държава, чрез която 
се проявява принципът на публично-частното 
партньорство и провежданата политика на прех­
върляне на дейности и функции от държавата 
към обществени организации. Със съответните 
нормативни актове на редица браншови орга­
низации са дадени регулативни за съответния 
бранш функции, което допринася за създаване 
на самоорганизация и подобряване на дейността. 
Двойственият подход в законодателната полити­
ка – да се разширяват функциите на браншовите 
организации и да се въвеждат ограничения за 
национално представителните организации, е 
необясним и не трябва да се допуска. При това 
възлагането на функции съвсем не зависи от 
работодателската организация. Така се нарушава 
принципът на синдикалната свобода по ал. 2 от 
Преамбюла на Устава на МОТ, по т. І, буква 
„b“ от Декларацията за целите и задачите на 
Международната организация на труда от 1944 г., 
по т. 2, буква „а“ от Декларацията на Между­
народната организация на труда за основните 
принципи и права в труда от 1998 г. и по чл. 3 
от Конвенция № 87 на МОТ. Позволявам си 
да напомня, че чл. 3, т. 2 от Конвенция № 87 
предписва на публичните власти на държави­
те – страни по нея, каквато е и България от 
1959 г., да се въздържат от каквато и да е намеса, 
която може да ограничи правото на сдружаване 
на работодателите или да попречи на неговото 
законно упражняване. Чрез новите промени в 
чл. 35 от КТ (въведени с § 3 от ЗИД на КТ) 
българските публични власти се намесват пряко 
в правото на свободно сдружаване на работода­
телите и чрез новите изисквания, несъобразени 
със заварено възлагане на функции, елиминират 
от социалния диалог организации, дори и те да 
са най-многобройни и да са признати за пред­
ставителни в международен аспект. Недопустимо 
е чрез законодателната уредба властимащите 
да делят организациите и едностранно да се 
намесват в установения социален диалог. Със 
закона не трябва да се създават предпоставки за 
свиване на социалния диалог и да се изключват 
значими участници. Европейската практика из­
исква точно обратен законодателен подход – на 
разширяване на социалното сътрудничество и 
търсене на максимално широко съгласие, особено 
в условията на криза. Подобна законодателна 
политика на въвеждане на ограничения обез­
смисля социалното сътрудничество и стимулира 
разкола и хаоса в държавата.
Опасявам се сериозно, че подобни разпоредби 
могат да предизвикат неблагоприятен между­
народен отзвук, да се достигне до намеса на 
Комитета по свобода на сдружаването при МОТ 
и да настъпят негативни последици за българ­
ската държава. Следва да се има предвид, че за 
нарушение на международноправни задължения 
на българската държава във връзка с изготвения 
законопроект е уведомен министър-председате­
лят с писмо от 2 ноември 2011 г. на Генералния 
секретар на Международната организация на 
работодателите. За съжаление нито вносителят 
на законопроекта, нито приелите го народни 
представители са отчели това предупреждение.
Уважаеми дами и господа народни пред­
ставители,
Като се ръководя от горните мотиви, свър­
зани с противоконституционност, противоречие 
с международни актове, по които Република 
България е страна, и противоречие с изисквания 
на правото на Европейския съюз, на основание 
чл. 101, ал. 1 от Конституцията на Република 
България връщам § 2 и § 3 от Закона за из­
менение и допълнение на Кодекса на труда за 
ново обсъждане от Народното събрание.
Президент на републиката: 
Георги Първанов
13604