Държавен вестник, бр. 97, 2019 г., стр. 89

БРОЙ  97	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  89  
ВЪРХОВЕН  
АДМИНИСТРАТИВЕН СЪД 
РЕШЕНИЕ № 8834  
от 11 юни 2019 г.
по административно дело № 4906 от 2018 г.
Върховният административен съд на Репу-
блика България – осмо отделение, в съдебно 
заседание на седемнадесети април две хиляди 
и деветнадесета година в състав: председател: 
Мирослав Мирчев, членове: Росица Драгано-
ва, Красимира Желева, при секретар Галина 
Узунова и с участието на прокурора Емил 
Дангов изслуша докладваното от председателя 
Мирослав Мирчев по адм. дело № 4906/2018 г.
Производството е по реда на чл. 185 и сл. 
от Административнопроцесуалния кодекс. 
Образувано е по жалба на Сдружението на 
българските производители на биопродукти 
(СБПБ) – ЮЛНЦ, с ЕИК 204968338, със се-
далище и адрес на управление Велико Тър-
ново, ул. Мария Габровска № 6, вх. В, ет. 2, 
ап. 4, с управител Искрен Георгиев Мутафов, 
подадена чрез юрк. Диана Петкова, с която 
са оспорени разпоредбите на: чл. 11, ал. 4, 
чл. 41, ал. 2, чл. 46, ал. 5, параграф 25 и 28 
от Наредба № 4 от 24.02.2015 г. за прилагане 
на мярка 11 „Биологично земеделие“ от Про-
грамата за развитие на селските райони за 
периода 2014 – 2020 г., издадена от министъра 
на земеделието и храните (обн., ДВ, бр. 16 от 
27.02.2015 г.; изм. и доп., бр. 19 от 28.02.2017 г., 
бр. 18 от 27.02.2018 г., в сила от 27.02.2018 г.). 
Изложени са съображения, че с цитираните 
разпоредби се създават предпоставки за на-
рушаване на Регламент на комисията (ЕО) 
№ 889/2008 г. от 5.09.2008 г. за определяне на 
подробни правила за прилагане на Регламент 
№ 834/2007 на Съвета относно биологичното 
производство и етикетирането на биологични 
продукти по отношение на биологичното про-
изводство, етикетирането и контрол, въпреки 
че оспореният подзаконов нормативен акт се 
позовава именно на тях (като само привид-
но ги преповтаря). Твърди се, че оспорените 
текстове на Наредба № 4 от 24.02.2015 г. 
противоречат на актове от по-висока степен: 
чл. 19, ал. 2 от Конституцията на Република 
България, чл. 2, т. 2 от Закона за защита от 
дискриминация и чл. 3, ал. 3 от Закона за 
ограничаване на административното регули-
ране и административния контрол върху сто-
панската дейност (ЗОАРАКВСД), чл. 1, ал. 1 
от Закона за защита на конкуренцията (ЗЗК). 
В писмена защита се сочат допълнителни 
съображения за нищожност на обжалваните 
разпоредби поради съществени нарушения на 
административнопроизводствените правила 
и нарушение на изискванията на Закона за 
нормативните актове (ЗНА). Претендира се 
присъждане на разноски.
Ответникът – министърът на земеделието, 
храните и горите, оспорва чрез процесуалния 
си представител в пледоарията по същество 
и в представените писмени бележки допусти-
мостта и основателността на жалбата.
Прокурорът от Върховна административна 
прокуратура дава мотивирано заключение за 
допустимост, но неоснователност на жалбата.
Върховният административен съд, тричле-
нен състав на осмо отделение, като обсъди 
събраните по делото доказателства в тяхната 
съвкупност и съобрази доводите на страните, 
приема следното от фактическа страна: Въз-
раженията на ответника за недопустимост на 
оспорването са неоснователни. Предмет на 
жалбата е законосъобразността на текстове от 
подзаконов нормативен акт – Наредба № 4 от 
24.02.2015 г. за прилагане на мярка 11 „Биоло-
гично земеделие“ от Програмата за развитие 
на селските райони за периода 2014 – 2020 г., 
издадена от министъра на земеделието и хра-
ните, обн., ДВ, бр. 16 от 27.02.2015 г., в сила от 
27.02.2015 г.; изм. и доп., бр. 19 от 28.02.2017 г., 
в сила от 28.02.2017 г., бр. 18 от 27.02.2018 г., 
в сила от 27.02.2018 г. При справка в дело-
водството на Върховния административен съд 
не се констатира образуването на друго дело 
между същите страни на същото основание, 
нито има влязло в сила съдебно решение. 
Съгласно разпоредбата на чл. 186, ал. 1 АПК 
право да оспорват подзаконов нормативен акт 
имат гражданите, организациите и органите, 
чиито права, свободи или законни интереси 
са засегнати или могат да бъдат засегнати от 
него или за които той поражда задължения. 
Цитираната разпоредба сочи на необходи-
мост от непосредствен, пряк и личен правен 
интерес като предпоставка за оспорване на 
подзаконов акт. При направена служебна 
справка в търговския регистър относно статута 
на оспорващия – Сдружение на българските 
производители на биопродукти, е видно, че 
данните за предмета на дейност, целите на 
сдружението и средствата за постигането им 
обуславят наличието на правен интерес по 
смисъла на чл. 159, т. 4 АПК като предпо­
ставка за допустимост на процесната жалба. 
В Решение № 21 от 26 октомври 1995 г. по 
конституционно дело № 18/1995 г. е прието, че 
административният акт „засяга“ по смисъла 
на чл. 120, ал. 2 от Конституцията граждани 
и юридически лица, когато нарушава или за-
страшава техни права или законни интереси. 
Това обективно нарушаване или застрашаване 
на субективно право или законен интерес 
на гражданин или юридическо лице е мате-
риалноправното основание за включване на 
административния акт в кръга на съдебно 
обжалваемите актове. Цитираното „засягане“ 
се обективира в нарушаване на правна норма 
от по-висок ранг, която обжалваният админи-
стративен акт нарушава. В Решение № 5 от