Държавен вестник, бр. 36, 2024 г., стр. 12

СТР.  12	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  36
при спазване на принципите на Основния 
закон. Ето защо правната възможност за 
определяне на обема и/или стойността на 
конкретна клинична пътека, клинична или 
амбулаторна процедура не може и не трябва 
да се отъждествява с лимитирането на цялата 
дейност на лечебните заведения. 
Вярно е, че правото на гражданите на 
достъпна медицинска помощ се реализира в 
рамките на определен модел на заплащане на 
медицинската и денталната помощ, при който 
трябва да се разпредели, и то възможно най-
подходящо, ограничен паричен ресурс. Като 
осигурителен орган именно НЗОК не само 
цели, но и е длъжна да обезпечи това, за да 
могат гражданите да реализират конститу-
ционното си право на здравно осигуряване. 
Осигуряване, в което няма сигурност във 
възможността да се получи осигурителната 
престация, не е същинско осигуряване. Затова 
и условията за предоставянето и ползването 
на осигурителната престация трябва да бъдат 
така уредени от законодателя, че да допри-
насят за тази сигурност в получаването, а не 
да водят до несигурност.
Държавата регулира разходването на огра-
ничен публичен ресурс, какъвто е бюджетът за 
здравеопазване, но това трябва да се постига 
при съобразяване с принципа на пропорци-
оналност. 
Съгласно този принцип законова разпо-
редба, която ограничава основните права, 
трябва да бъде, освен необходима, и подхо-
дяща. Законовата разпоредба е подходяща, 
ако чрез нея целеният резултат може да бъде 
постигнат. Възприетото в оспорената разпо-
редба разрешение е неподходяща мярка за 
постигане на целта да се регулира разходване-
то на ограничения ресурс за здравеопазване. 
Въвеждането на лимити на отделните лечебни 
заведения не може да намали броя на пациен-
тите (и разходите за лечението им), а само ги 
пренасочва от едно лечебно заведение, което 
е изчерпало определения му административно 
лимит, към друго, което не е. Ето защо ли-
митите на извършваната от изпълнителите на 
медицинска помощ дейност не представ­ляват 
мярка, която води до ограничаване разходите 
на НЗОК или до тяхното по-добро планиране. 
Препятстването на възможността за достъпна 
медицинска помощ чрез такава законодателна 
мярка, като оспорената с настоящото произ-
водство, надхвърля социално потребното и 
обществено оправданото є конституционно 
обвързване с правото на здравно осигуряване 
на всеки гражданин.
Правилото на чл. 55а, ал. 2 ЗЗО, което обя-
вява за правно недопустимо да се заплати за 
вече получена от здравноосигурено лице меди-
цинска помощ, само по себе си не допринася за 
постигането на преследваната цел – ресурсът 
на НЗОК да бъде достатъчен за нуждаещите се 
здравно­осигурени лица за цялата календарна 
година. Разходът за лечението на едно конкрет-
но лице ще бъде с еднаква тежест от гледна 
точка на общата разходна част на бюджета 
на НЗОК, без значение дали е било лекувано 
в лечебното заведение с „нарушени“ обеми 
и стойности по договор по чл. 59, ал. 1 ЗЗО, 
или е трябвало да получи медицинска помощ 
от друг изпълнител на болнична медицинска 
помощ с „разполагаем обем“. И юридически, 
и математически погледнато, прилагането на 
абсолютната забрана по чл. 55а, ал. 2 ЗЗО не 
дава никаква конкретна гаранция, че повече 
здравноосигурени лица ще имат право да 
получат лечение, финансирано по бюджета 
на НЗОК. 
Конституционният съд отчита, че НЗОК 
трябва да планира колкото е възможно по-
добре и по-целесъобразно средствата за фи-
нансиране на медицинската помощ и тяхното 
подходящо разпределение. Но съществуването 
на абсолютна забрана за НЗОК да заплаща 
оказаната от лечебните заведения медицин-
ска и дентална помощ извън договорните 
рамки е нещо различно. При всякакъв вид 
планиране би трябвало да има елемент на 
гъвкавост и възможност за адаптиране на 
плана към реални, макар и непредвидени 
ситуации. Заложената в тази норма абсолют-
на забрана води точно в обратната посока и 
в нарушение на изискването на правовата 
държава за яснота и вътрешна съгласуваност 
на действащата нормативна уредба има по-
тенциал да създаде проблеми в тълкуването 
относно приложимостта на предвидени в 
Националния рамков договор механизми за 
допълнително разрешение за извършване на 
дейности, чиито стойности ще са над опре-
деления в индивидуалния договор максимум. 
Също така абсолютната забрана чрез нормата 
би довела и до противозаконност на други 
актове, издавани от органи на НЗОК или на 
изпълнителната власт, съдържащи финан-
сово-правни механизми за балансиране на 
правата и на законните интереси на пациен-
тите и лечебните заведения, от една страна, 
и с възможностите на държавата, от друга.
Обстоятелството, че държавата не може 
да изпълни ефективно задължението си по 
контрола на бюджетните средства за здра-
веопазване, не може да бъде основание за 
въвеждане на ограничения на основни пра-
ва и такова ограничение е конституционно 
нетърпимо. Конституционният съд е после-
дователен в разбирането си, че всяко огра-
ничаване на основни права на гражданите, 
което в действителност е предназначено да 
компенсира неспособността на държавата да 
изпълнява задълженията си, е недопустимо