Държавен вестник, бр. 42, 2020 г., стр. 38

СТР.  38	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  42
2.3.3. Струва ми се, че предоставянето на 
право да потърси преценката на КС единствено 
на ВКС и ВАС, а не поне на всяка последна 
съдебна инстанция (каквато напр. в редица 
случаи са административните съдилища из­
вън ВАС), е лишено от очевидна логика и не 
съответства в пълнота на стоящата в основата 
на смисъла на контрола за конституционност 
повеля за върховенство на Конституцията в 
цялост. 
2.3.4. Съществуващото положение фактиче­
ски отрежда върховенство на Конституцията 
единствено в случаите, когато делото може да 
бъде разгледано от ВКС/ВАС или въпросът за 
противоконституционност на приложима зако­
нова норма бъде отнесен към тях по реда на 
чл. 15 от ЗСВ (без задължение за произнасяне 
от тях). И респективно и без това лишените 
от пряка конституционна жалба граждани се 
оказват лишени и от възможност да постиг­
нат неприлагане на противоконституционна 
законова норма по преценка на съдия. Не 
виждам аргументи за съобразеност на това 
положение с принципа на правовата държава 
(в разгледаните му измерения/проявления)…
2.3.5. И, нека го посоча изрично: това се 
отнася дори за тези конституционни разпоред­
би, които изрично закрепват основни права и 
свободи на гражданите! Което вече изглежда 
може би абсурдно… 
2.3.6. Частичната „компенсация“ чрез пре­
доставянето на активна легитимация пред КС 
на омбудсмана и ВАДвС ми изглежда крайно 
недостатъчна. Конституционно неуместно – а 
и практически неизпълнимо е – да се очаква 
ВАДвС и омбудсманът да изпълняват тази 
функция, още повече пък да бъдат „сито“ пред 
произволното сезиране на КС. Още повече, 
че е очевидно: предоставената им ограничена 
активна легитимация пред КС се упражнява 
…ограничено, особено от ВАДвС. Но и все 
пак той по никакъв начин не е орган по 
конституционността на законите, задачите 
и смисълът му са съвсем други, това е само 
една възможност.
Пренебрежимо малко са и делата пред КС 
за нарушаване на конституционни права на 
гражданите, заведени от ВКС, ВАС, главния 
прокурор – още повече, както и от 1/4 от 
народните представители или от президента 
(въпреки наличието на примери за обратното). 
Ако всеки съдия не е в състояние да осъществя­
ва „дифузен“ конституционен контрол поне по 
отношение на основните права, върховенството 
на Конституцията остава мъртва буква!
2.4. Нещо повече – ако е вярно, че който 
може повече, може и по-малко, то очевидно 
след като редовият съдия може – по своя 
собствена преценка и напълно независимо 
от какъвто и да било инстанционен съдебен 
контрол (още по-малко друг) – да сезира в 
аналогична ситуация (съмнение за валидност 
на съюзна или на вътрешна норма) Съда на 
ЕС за преценка на валидността на съюзна 
норма/акт или за тълкуване на съюзна норма 
(за да прецени дали да остави неприложена 
национална норма, вкл. закон!), защо да не 
може по същия начин да сезира националната 
си конституционна юрисдикция (за преценка 
на конституционосъобразност на закон или 
за тълкуване на Конституцията)?!
2.5. Колкото до разбирането, че да сези­
рат КС могат също и 1/4 от народните пред­
ставители, президентът, главният прокурор, 
ВАДвС или омбудсманът, те несъмнено имат 
своята важна роля, но тя нито може, нито 
трябва да замести възможността всеки съдия, 
изначално натоварен да въздаде правосъдие, 
сам да установява противоконституционност 
на закона. А и от практиката е известно, че 
въпреки изобилието от примери за законови 
норми, чиято съобразеност с Конституцията е 
видимо съмнителна, това право се упражнява 
сравнително много рядко („Има случаи, когато 
нещо очевидно е противоконституционно, но 
не стига до КС“, посочва ясно конституци­
онният съдия Константин Пенчев!21). И това 
е донякъде разбираемо – с противоконститу­
ционността на законова норма най-пряко се 
сблъсква съдията, респ. адвокатът. Но еди­
ният трябва да потърси съдействието на своя 
върховен съд, другият – на своя висш съвет. 
Защо? И кое в КРБ го налага?...
3. Практическо осъществяване на върховен­
ството на Конституцията от съдебната власт
3.1. Във всеки случай на осъществяване на 
инцидентен конституционен контрол съдията 
може да се озове в 3 хипотези:
Ø да не намери основание за противокон­
ституционност (тогава страна може да отнесе 
въпроса пред по-горната инстанция, ако би 
могла…);
Ø да установи (с вътрешна убеденост) 
противоконституционност – риск за правната 
сигурност не възниква, тъй като и тази му 
преценка подлежи на последващ инстанционен 
контрол (и в двата случая с уговорката, че 
окончателната по делото преценка не подлежи 
на преразглеждане, освен условно и косвено, 
при последващо сезиране на КС);
Ø или да има основателни съмнения (без 
вътрешна убеденост) – тогава той (трябва 
да…) може да отнесе въпроса пряко до КС (с 
което ще гарантира законността не само по 
делото, но и за всеки друг случай по силата не 
действието erga omnes на решението на КС).
3.2. По отношение на влезлите в сила пре­
ди приемането на Конституцията от 1991 г. 
закони принципът на върховенство на Кон­
ституцията е конкретизиран в закрепеното в 
нейния § 3, ал. 1 от ПРЗ правило: „разпоред-
21 Константин Пенчев, Съдиите трябва да си 
спомнят, че могат да прилагат пряко Консти­
туцията, https://news.lex.bg/съдиите-трябва-да-
спомнят-че-могат, 16.4.2018.