Държавен вестник, бр. 61, 2014 г., стр. 72

СТР.  72	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  61
те се намират. Оттук следва, че и въпросът 
за обществената полезност на островите няма 
как да се обсъжда извън така сложилата се 
по силата на природните закони зависимост. 
Именно тя трябва да остане водеща поне до­
тогава, докато речният остров стане обект на 
трайно установяване или някаква по-мащабна 
и разгърната човешка дейност, което от своя 
страна е свързано с определена „критична 
маса“ на територия и други природни фактори. 
Тогава, предвид разширяване на спектъра от 
фактори на въздействие, би било нормално 
да се очаква, че изводите за обществената 
полезност на речния остров могат да получат 
по-широка интерпретация, а не само с оглед 
естествената природна връзка между острова 
и водите, в които той се намира. Всъщност 
така вече е било постъпвано по отношение на 
острови, които са станали обект на стопанска 
експлоатация.
Не може да бъде споделена обаче застъпе­
ната в някои становища теза, че чл. 12, ал. 1 
ЗВ, като обявява речните острови за публич­
на държавна собственост, per se ограничава 
свободната стопанска инициатива. Напротив, 
установяването на правното положение на 
островите като вид недвижими вещи пости­
га обособяването им в юридически план от 
водния обект, в който те се намират. То има 
смисъл, защото позволява една по-гъвкава 
преценка с оглед самостоятелното им използ­
ване в широкия смисъл на думата. Заслужава 
да се посочи в този ред на разсъждения, че 
в случаите, когато са налице икономически 
условия, речните острови, както и всеки друг 
обект – публична държавна собственост, мо­
гат да бъдат предоставени на концесия. Ето 
защо неприемлива е и постановката, че с 
решението си да обяви островите, образувани 
в резултат на протичащи в реките естествени 
процеси, за публична държавна собственост, 
законодателят ги „обрича“ да не бъдат из­
ползвани и изключва възможността на тяхна 
територия да бъде осъществявана някаква 
предприемаческа дейност и така е нарушил 
заложени в Конституцията и практиката на 
Конституционния съд изисквания. 
Както в искането, така и в представените 
становища се засяга и въпросът, доколко 
чл. 12, ал. 1 ЗВ е конституционен, при поло­
жение че той не стъпва на съществуващите 
към момента на приемането му основание 
и предпоставки дадена вещ да бъде обявена 
за публична държавна собственост. Член 
2, ал. 2, т. 2 ЗДС, който дава основание за 
подобно решение, е приет по-късно – през 
2005 г. От друга страна, чл. 12, ал. 1 ЗВ не 
удовлетворява изискванията, поставени от 
чл. 2, ал. 2, т. 5 ЗДС, само имоти от наци­
онално значение, предназначени за трайно 
задоволяване на обществени потребности чрез 
общо ползване, да могат да бъдат обявявани 
за публична държавна собственост. По този 
повод заслужава най-напред да се отбележи, 
че Конституционният съд с тълкувателно 
решение е имал възможност да посочи доста 
преди да се приеме действащият чл. 2, ал. 2, 
т. 2 ЗДС, че определянето на дадени вещи за 
публична държавна собственост извън обек­
тите по чл. 18, ал. 1 от Конституцията може 
да стане само със закон (Решение № 19 от 
1993 г. по к.д. № 11 от 1993 г.). Обявяването 
на речните острови за публична държавна 
собственост към 1999 г. става със закон и така 
се съблюдава установената конституционна 
практика. По-интересна е обаче прокрадва­
щата се в искането и в някои от становищата 
теза, която възразява срещу конституцион­
ността на чл. 12, ал. 1 ЗВ от позицията, че 
след като към 1999 г. чл. 2, ал. 2, т. 2 ЗДС не 
е съществувал, той е трябвало да удовлетво­
рява изискванията, поставени от чл. 2, ал. 2, 
т. 5 ЗДС. Отново обаче се пропуска фактът, 
че Решение № 19 от 1993 г. по к.д. № 11 от 
1993 г. установява определени критерии кои 
вещи могат да бъдат обявявани за публична 
държавна собственост. След като чл. 12, ал. 1 
ЗВ е съобразен с тях, няма основание да се 
приеме, че той е неконституционен, защото 
противоречи на определена конкретна раз­
поредба на закон. 
По изложените съображения на основание 
чл. 149, ал. 1, т. 2 от Конституцията Консти­
туционният съд
Р Е Ш И :
Отхвърля искането на тричленен състав 
на Гражданската колегия на Върховния ка­
сационен съд за установяване на противокон­
ституционност на чл. 12, ал. 1 от Закона за 
водите (обн., ДВ, бр. 67 от 1999 г.; посл. доп., 
бр. 26 от 2014 г.).
Председател:  
 Димитър Токушев
4870
РЕШЕНИЕ № 11 
от 10 юли 2014 г.
по конституционно дело № 2 от 2013 г.
Конституционният съд в състав: Димитър 
Токушев – председател, и членове: Благовест 
Пунев, Пламен Киров, Красен Стойчев, Цан­
ка Цанкова, Стефка Стоева, Румен Ненков, 
Кети Маркова, Георги Ангелов, Борис Вел­
чев, Анастас Анастасов, Гроздан Илиев, при 
участието на секретар-протоколиста Милка 
Бонева разгледа в закрито заседание на 10 юли 
2014 г. конституционно дело № 2 от 2013 г., 
докладвано от съдията Георги Ангелов.
Делото е образувано на 15 януари 2013 г. 
по искане на 61 народни представители от 
състава на 41-вото Народно събрание за: за­