Държавен вестник, бр. 78, 2006 г., стр. 8

С Т Р .  8
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  78
ВНС чрез тълкуване от страна на Конституци-
онния съд, който е ограничен посредник от са-
мата Конституция между учредителната и уч-
редените власти, е недопустимо, най-малко
поради две основания—веднъж като превиша-
ване на и втори път като абдикация от власт.
Преди всичко, доколкото Конституцията
изрично и изчерпателно изброява кръга от въ-
проси, предмет на изключителната компетент-
ност на ВНС, всяко разширяване чрез тълкува-
не от страна на КС е дописване на основния
закон, при което КС би превишил своята власт,
излизайки извън пределите на уредените пра-
вомощия в самата Конституция. На второ мяс-
то, обявявайки ценности и принципи от глави
първа и втора на Конституцията като част от
правомощията на ВНС, Конституционният съд
абдикира от положението си на страж на конс-
титуционната правова държава и демокрация-
та, тъй като не само допуска, но и дава предва-
рителното си съгласие и при това без да бъде
питан, че ВНС би могло да променя въпроси,
съставляващи ядрото на съвременния демок-
ратичен конституционализъм.
По-нататък, противоконституционността на
измененията на Конституцията е постановена
поради несъответствие с принципа за разделе-
ние на властите, който се анализира сам по
себе си, защото според мнозинството измене-
нията засягали независимостта на съдебната
власт. Процедурата за отговорност на висши-
те магистрати се интерпретира като смесване
на властите, докато в действителност тя е ти-
пичен пример за взаимен контрол и възспира-
не между тях.
В условията на демократичното управление
конституционните принципи не съществуват
изолирано един от друг, а в определени отно-
шения, които предопределят варианти на кон-
ституционния модел и формата на управление.
Игнорирането на взаимодействието между кон-
ституционните принципи, при което всеки се
разглежда самостоятелно от останалите, не-
рядко води до заблуждението, че отделният
принцип се реализира в неограничени предели
и е абсолютна категория. Ефективността на
конституционното управление изисква отстра-
няване на напрежението между основните на-
чала и рационализация на взаимодействието
им чрез установяване на съподчиненост, кау-
залност и йерархия в системата от конститу-
ционни принципи.
Лаконичната формулировка на чл. 8 от Кон-
ституцията се доближава до идеализирания тип
на принципа, като структурното и функционал-
ното разделение на властите предвижда дифе-
ренциация на три самостоятелни и равнопоста-
вени специализирани функции на управление,
поверени на отделни държавни органи. Но иде-
алният тип разделение на властите не се среща
в чист вид при съвременните форми на управ-
ление, а в многообразие от модификации и
нюанси в различните конституционни модели.
Разграничението на правомощията на държав-
ните органи е подчинено на правилото, че все-
ки обособен титуляр на властта е първичен
носител, но не и монополист на една функция,
в осъществяването на която участват и други
държавни органи, а в резултат на вторично де-
ление всеки държавен орган получава дял и
участва и в упражняването на друга власт, за да
може да възспира и предотврати пълновласти-
ето на всеки първичен носител на власт.
Принципът за разделение на властите според
мотивите на Решение № 6 от 22 април 1993 г. по
к.д. № 4/93 г. на Конституционния съд е метод за
оптимално функциониране на държавната власт
чрез разграничение на функции, които предоп-
ределят компетентността на държавните орга-
ни, и за предотвратяване на произвола, който би
засегнал свободата на гражданите, а не и три-
властие. Между властите няма “китайска сте-
на”, тъй като те си взаимодействат и са проява
на единната държавна власт и суверенитет.
В мотивите на настоящото решение мнозин-
ството тръгва в обратната посока към абсолю-
тизация на независимостта и противопоставя-
нето между властите.
Ала смисълът на разделението на властите
е значително по-сложен и по-многопластов от
хода на разсъжденията в мотивите и на двете
решения на Конституционния съд. Абсолют-
ното противопоставяне между властите и един-
ството на властта са двата полюса на многооб-
разието възможни състояния на осъществява-
нето на държавното управление. Ръководени
от здравия разум, създателите на Конституци-
ята от 1991 г. избягват крайностите, които ла-
коничната максима на абат Е. Сийес, че “един-
ството на властите само по себе си е деспоти-
зъм, разделението на властите само по себе си
е анархия” точно синтезира. Абсолютната не-
зависимост и противопоставянето между инс-
титуциите достигат апогея си в условията на
английската революция, където пълното раз-
деление на властите довежда до двувластие, а
противопоставянето между законодателната и
кралската власт се реализира като военен кон-
фликт, доколкото и двете власти притежават
самостоятелни армии. Независимо от форми-
те си абсолютизмът се основава върху единст-
вото на властта като антипод на разделението
на властите.
Обоснованият от Ш. Л. Монтескьо принцип
е доразвит от Дж. Медисън чрез системата за
взаимен контрол и възпиране (checks and
balances), като към хоризонталното деление на
законодателната, изпълнителната и съдебната
власт се добавят правомощия—противовеси,
чрез които се осигурява намеса на една от влас-
тите във функции, отредени на другите власти.
Към разграничените функции, предоставени на
самостоятелни титуляри, се прибавят и дифе-
ренциацията на фракции в обществото и амби-
циите на управляващите, които също си проти-
востоят, взаимодействат и уравновесяват.