Държавен вестник, бр. 10, 2014 г., стр. 5

БРОЙ  10	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  5  
за срок от пет години, който е изтекъл към 
1.01.2012 г. Извън обхвата на петгодишната 
ограничителна мярка са гражданите на дър­
жавите членки и гражданите на държавите, 
страни по СЕИП, които законно пребивават 
в България. 
На следващо място, разпоредбата на чл. 22, 
ал. 1 във връзка с ал. 2 от Конституцията 
допуска придобиване на право на собственост 
върху земя от ЮЛ и граждани на държави из­
вън тези, които са членове на ЕС и СЕИП, по 
силата на сключен от България след 1.07.2007 г. 
международен договор с допълнително пред­
видено условие законът за ратификация да е 
приет с мнозинство от 2/3 от всички народни 
представители. Тази възможност не се отнася 
за заварените международни договори, по 
които България е страна. И след изменени­
ето на чл. 22 от Конституцията е запазена 
възможността за чужденци да придобиват 
право на собственост върху българска земя 
чрез наследяване по закон.
На 22 октомври 2013 г. Народното събрание 
приема Решение за налагане на мораториум 
върху придобиване правото на собственост 
върху земя на територията на Република Бъл­
гария от страна на чужденци и чуждестранни 
юридически лица до 1 януари 2020 г. (ДВ, 
бр. 93 от 2013 г.). С това свое решение зако­
нодателният орган възлага на Министерския 
съвет да приеме всички необходими действия 
и актове по обявяване на мораториум върху 
придобиването на право на собственост върху 
земя на територията на Република България 
от страна на чужденци и чуждестранни юри­
дически лица до 1 януари 2020 г.
Така приетото решение противоречи на 
основни конституционни принципи, поради 
което искането за обявяване на неговата про­
тивоконституционност се явява основателно. 
Съгласно чл. 4, ал. 1 от Конституцията 
България е правова държава. В своята прак­
тика Конституционният съд многократно 
е посочвал, че точното и еднакво спазване 
на законите и Конституцията се отнася до 
всички правни субекти. Това се отнася и до 
Народното събрание при осъществяване на 
публичната власт. Не само законите, но и 
решенията, посочени в чл. 86, ал. 1 от Кон­
ституцията като вид актове, приемани от 
законодателния орган, следва да бъдат ясни, 
категорични и безпротиворечиви. В Реше­
ние № 5 от 2002 г. по к.д. № 5 от 2002 г. КС 
приема, че държавата е правова, когато се 
управлява според Конституцията и законите. 
„Законите от своя страна трябва да са ясни, 
точни и непротиворечиви на Конституцията.“ 
В този смисъл са и постановените решения: 
Решение № 8 от 4.07.2012 г. по к.д. № 16 от 
2011 г. и Решение № 9 от 30.09.1994 г. по к.д. 
№ 11 от 1994 г.
Посочените изисквания за конституци­
оносъобразност не са били спазени при 
приемане на оспореното решение. Анализът 
на Решението за обявяване на мораториум 
разкрива наличие на вътрешна противоречи­
вост, несъгласуваност между наименованието 
на решението и неговата съдържателна част, 
както и отсъствието на изричен диспозитив. 
Тази правно-логическа неиздържаност на 
акта не позволява еднозначен отговор на 
основния въпрос, който се поставя – законо­
дателният орган наложил ли е мораториума 
и възложил на МС да приеме необходите 
актове и действия по неговото изпълнение, 
или е задължил правителството да извърши 
обявяването на мораториума, респ. неговото 
изпълнение. Посочената неопределеност, как­
то и липсващата яснота във волеизявлението 
на законодателния орган налагат извода за 
допуснато противоречие с изискванията на 
принципа на правовата държава, поради 
което дори само на това основание следва 
да се обяви противоконституционността на 
оспореното решение.
Изключителната важност на обществените 
отношения, върху които рефлектира Решението 
за обявяване на мораториум, налага обсъждане 
и на други конституционни принципи, които 
са били нарушени при неговото приемане. 
Ако по въпроса дали с Решението Народното 
събрание налага мораториума отговорът не би 
могъл да бъде категоричен, то съобразителната 
му част не може да се разглежда като акт на 
препоръка или указание, необвързващо с прав­
ни последици своите адресати. По аргумент 
от чл. 86, ал. 2 от Конституцията актовете 
на Народното събрание са задължителни 
за Министерския съвет. В този смисъл е и 
Решение № 2 от 18.02.1993 г. по к.д. № 36 от 
1992 г. Докато не бъдат обявени по надлежния 
ред за противоконституционни, адресатите 
на приетите от Народното събрание решения 
дължат изпълнение на възложените им с тези 
решения действия.
Обстоятелствената част на решението 
съдържа ясно определен предмет на морато­
риума, частноправните субекти, по отноше­
ние на които е наложено ограничението, и 
периода от време, за който ще действа мо­
раториумът. Определен е и изпълнителят по 
спазване на наложеното ограничение, с което 
по същество се удължава действието на пре­
ходната мярка, договорена по ДПРБРЕС. Тук 
следва да се уточни, че Народното събрание 
императивно възлага на Министерския съвет 
да приеме всички необходими действия и ак­
тове за реализиране на правомощие, каквото 
Народното събрание няма, или решението се 
явява акт ultra vires, доколкото конституцион­
ните разпоредби на чл. 84 и 85 не съдържат 
основание за неговото постановяване. Затова 
не може да има спор, че конституционните 
разпоредби, определящи правомощията на 
НС, не предвиждат хипотеза, при която с 
решение, обективиращо едностранно волеизя­
вление на законодателния орган, да се възлага 
предприемане на действия към едностранно 
изменение на международни договори, рати­
фицирани, обнародвани и влезли в сила за