Държавен вестник, бр. 61, 2004 г., стр. 15

Б Р О Й  61
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  15
В мотивите на решението този въпрос се
разглежда във връзка със забраната за отне-
мане на придобити права по чл. 57, ал. 1 от Кон-
ституцията, която разпоредба може да бъде
тълкувана само в контекста на чл. 158, т. 4 от
Конституцията, а както се посочи по-горе, раз-
поредбата не е включена в обема на тълкуване
по това дело.
В крайна сметка искането по т. 7 не следва
да се разглежда като недопустимо.
Конституционен съдия:
Маргарита Златарева
ОСОБЕНО МНЕНИЕ
на съдията Румен Янков
по конституционно дело № 3 от 2004 г.
Искането не трябва да бъде разгледано от съда.
От съдържанието му се вижда, че се иска
тълкуване на чл. 153 във връзка с чл. 158, т. 3 от
глава девета на Конституцията. Като негово
основание е посочен съществуващият консен-
сус в страната относно политиката на присъе-
диняване към Европейския съюз и във връзка
с това необходимостта да бъде изяснено Обик-
новено или Велико Народно събрание трябва
да извърши конституционни промени. Това е
единственият изрично упоменат юридически ар-
гумент (като извънправен аргумент е изтъкна-
та способността на Народното събрание да “ге-
нерира консенсус” при приемането на важни
промени в Конституцията).
I
Описаната от пресата, а и показвана по те-
левизията пленарна зала, в която част от депу-
татите с карти на отсъстващите приемат зако-
ни, имат лабилно политическо поведение, во-
дят разгорещени спорове по незначими за об-
ществото въпроси, под чуждо давление през
2003 г. вършат спешни промени в Конституци-
ята—действително тази картина навява облика
на безпомощния парламентаризъм.
От друга страна, през последните две години
сме свидетели на трето поред искане за тълку-
ване все на чл. 153 и чл. 158, т. 3 от Конституци-
ята: к.д. № 21 от 2002 г. от група народни пред-
ставители; к.д. № 22 от 2002 г. от главния про-
курор и в началото на тази година к.д. № 3 от
2004 г. от президента. Питанията от юридичес-
ка гледна точка са недопустими (за което ще
стане дума по-долу).
Тези две обстоятелства правят лесно усвои-
ма идеята, че по каква процедура трябва да бъде
изменена Конституцията не може да реши дейс-
тващото Народно събрание, а Конституцион-
ният съд—дванадесет души, с разнопосочни по-
литически нагласи, но политически неотговор-
ни за решенията си.
II
Азбучна истина е, че за да бъде тълкувана
в отделна част Конституцията, тя трябва да
бъде неясна или двусмислена. Също толкова
безспорно е, че съдът може да тълкува само
нейни правни принципи, норми или разпоред-
би. В искането няма и дума, какво е неясно
или двусмислено в съдържанието на двата кон-
ституционни текста. И това е лесно обясни-
мо, защото не се иска тълкуване и не се държи
сметка, че намерението да се промени Конс-
титуцията по какъвто и да е повод е свързано
с постигането на държавни цели и задачи. По
този начин напускането на юридическата
почва има за последица навлизането в сфера-
та на политиката, а тя е несигурно място, за-
щото зад кадър може да прозира и друго. За
илюстрация —сондажът, дали да се проведат
редовни парламентарни избори, или да се сви-
ка Велико Народно събрание, може да се свър-
же и с политическата стратегия на определе-
на партия към сегашно време.
III
Глава девета от Конституцията, в която се
намират исканите за тълкуване норми, уста-
новява реда за нейната промяна. Те се отли-
чават със своята специфика—не установяват
субективни права и задължения, не отговарят
на определението за правни норми като сис-
тема от заповеди, скрепени със санкции. По
същината си те са еднозначни, тъй като в съ-
държанието им не може да се вложи друг сми-
съл—за всеки са ясни разпоредбите как и по
какъв ред може да бъде изменена Конститу-
цията, чия е инициативата за това, как и с
какво мнозинство може да се свика Велико
Народно събрание.
 И наистина какво неясно или двусмислено
може да има в чл. 153, в който е посочено кой
може да изменя и допълва Конституцията?
Член 158, т. 3 от своя страна гласи, че Великото
Народно събрание “решава въпросите за про-
мените във формата на държавно устройство и
на държавно управление”. Изясняването на
точния смисъл на израза “форма на държавно
устройство и държавно управление”, който не е
нормативно пояснен, може отчасти да се свър-
же с теоретични спорове и да бъде разбиран
различно в зависимост от субективна нагласа и
идеологически интереси.
Но вместо да се иска тълкуване на посоче-
ните две понятия, които определят основната
характеристика на държавното устройство и уп-
равление, имат трайна употреба и се свързват с
основните отлики на държавата—България е
република с парламентарно управление—чл. 1,
ал. 1, и Република България е единна държава
с местно самоуправление—чл. 2, ал. 1, и се на-
мират в глава първа—“Основни начала”, се иска
тълкуване на разпоредби от глава девета на Кон-
ституцията—“Великото Народно събрание ре-
шава въпросите за промени ...”. Тъкмо тук се
върши подмяната не да се изясни какво е неяс-
но или двусмислено в понятията “държавно
устройство и държавно управление”, а да бъде
посочен процедурен ред, по който да действа
Народното събрание.