Държавен вестник, бр. 80, 2010 г., стр. 21

БРОЙ  80	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  21  
Висшият адвокатски съвет подкрепя двете 
искания, като изтъква и някои допълнителни 
доводи. Във връзка с института „резервен за­
щитник“ акцентира, че в разрез с принципите 
на справедливия процес по силата на новата 
алинея 6 на чл. 94 НПК обвиняемият се лишава 
от упражняване на правото на избор по чл. 6, 
т. 3, буква „с“ КЗПЧОС не заради неговото 
собствено поведение, а поради закононаруше­
ние, извършено от трето лице – упълномоще­
ния защитник. Намира, че същата разпоредба 
нарушава принципа на равенство пред закона 
по чл. 6, ал. 2 от Конституцията, като допуска 
резервният защитник да упражнява права без 
съгласието на обвиняемия, което не е поз­
волено на всички други служебно назначени 
защитници. В становището се твърди, че не 
може да съществува защитник без задължения, 
а резервният защитник е именно такъв. От­
мяната на забраната за осъждане на основата 
на съчетание от данните от тайни свидетели и 
специални разузнавателни средства се оспорва 
от позициите на несъвместимост с принципите 
на справедливия процес по смисъла на чл. 6 
КЗПЧОС, а отмяната на глава двадесет и шеста 
с чл. 368 и 369 НПК се свързва с обезсмисляне 
на чл. 31, ал. 1 от Конституцията. 
Съюзът на юристите в България споделя 
исканията по отношение на промените в чл. 94 
НПК и отмяната на глава двадесет и шеста 
от НПК, но същевременно намира, че изме­
ненията в чл. 177, ал. 1 НПК са съобразени 
с Конституцията и международните договори, 
по които България е страна.
Фондацията „Асоциация за европейска инте­
грация и права на човека“ подкрепя искането на 
президента, а фондацията „Български адвокати 
за правата на човека“ подкрепя и двете искания.
Българският хелзинкски комитет приема, че 
институтът „резервен защитник“ противоречи 
на чл. 14, т. 3, буква „d“ МПГПП и чл. 6, т. 3, 
буква „с“ КЗПЧОС, както и на чл. 30, ал. 4 
от Конституцията. Намира, че измененията в 
чл. 177, ал. 1 НПК са несъвместими с чл. 6, 
т. 1 във връзка с чл. 6, т. 3, буква „d“ КЗПЧОС. 
Същевременно поддържа, че отмяната на глава 
двадесет и шеста с чл. 368 и 369 НПК не е в 
колизия с разпоредбите на Конституцията и 
международните договори, по които България 
е страна.
Народното събрание и омбудсманът не 
са изразили становище по двете искания, а 
президентът – по искането на народните пред­
ставители в частта относно отмяната на глава 
двадесет и шеста от НПК.
Конституционният съд, като обсъди съобра­
женията и доводите в исканията, становищата 
на заинтересованите страни и релевантната 
правна уредба, прие следното: 
1. По твърденията за противоконституци­
онност и несъответствие с международните 
договори на чл. 94, ал. 4, 5 и 6 НПК:
1а. За съдържанието на института „резервен 
защитник“.
Институтът „резервен защитник“ е нов за 
българското наказателнопроцесуално право. 
Създаден е чрез промени в чл. 94 НПК – из­
менение на алинея 4 и въвеждане на нови 
алинеи 5 и 6.
Разпоредбата на чл. 94, ал. 4 урежда пред­
поставките и реда за назначаване на резервен 
защитник на обвиняемия. С оглед на фазата, 
в която се намира наказателният процес, 
резервният защитник се назначава от органа 
по процесуално ръководство – прокурора или 
съда, при спазване на изискванията на Закона 
за правната помощ (ЗПП). Задължителните 
условия за провеждане на процедурата са две: 
делото да е за тежко престъпление по смисъла 
на чл. 93, т. 7 от Наказателния кодекс и на­
значението да е от „изключително значение“ 
за провеждане на наказателното производство 
в разумен срок. Компетентният орган може 
да предприеме действия, насочени към назна­
чаване на резервен защитник, независимо че 
обвиняемият е упълномощил избран от него 
защитник. Резервен защитник може да бъде 
назначен и когато първоначално обвиняемият 
е предпочел да се защитава сам, но съществува 
възможност впоследствие да създаде предпос­
тавки за задължително назначаване на служе­
бен защитник – например, ако допълнително 
пожелае да има такъв при условията на чл. 94, 
ал. 1, т. 9 НПК или оттегли заявлението си по 
чл. 94, ал. 2 НПК.
Съгласно новата алинея 5, ако са налице 
условията по алинея 4, служебният защитник, 
назначен в хипотезите на задължително участие 
на защитник по чл. 94, ал. 1 НПК, без да е 
необходимо преназначаване, се трансформира 
в резервен защитник, когато обвиняемият 
упълномощи друг защитник или предпочитайки 
да се защитава сам, се откаже от защитник 
(упълномощен или служебен) в хипотезата на 
чл. 96, ал. 1 НПК.
Новата алинея 6 на чл. 94 НПК установява 
правния статус на резервния защитник. Когато 
обвиняемият разполага с упълномощен от него 
защитник или се защитава сам в случай, че по 
закон отказът от защитник е допустим, правата 
на резервния защитник са ограничени – да се 
запознава с делото, да прави необходимите 
извлечения и да присъства на процесуалните 
действия с участието на обвиняемия. Резервният 
защитник може да встъпи в останалите права 
на защитника по чл. 99, ал. 1 НПК само в 
два случая – по искане или със съгласието на 
нуждаещия се от правна помощ обвиняем или 
въпреки несъгласието на обвиняемия, когато 
защитата е задължителна и упълномощеният 
защитник, редовно призован, не се явява по 
неуважителни причини.