Държавен вестник, бр. 72, 2016 г., стр. 77

БРОЙ  72	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  77  
Приложение № 6
Програма 
за профилактика, надзор, контрол и ликвидиране 
на болестта бяс в България през 2016 – 2018 г.
1. Идентификация на програмата
Държава членка: Република България
Болест(и) (1): Бяс
Години на прилагане: 01.01.2016 – 31.12.2018 г.
Референция на настоящия документ: Закон за 
ветеринарномедицинската дейност и Наредба за 
здравните изисквания към говеда и свине при 
тяхното движение и транспортиране между Репу-
блика България и държавите – членки на ЕС, и 
за определяне на здравния статус на територии 
и стада на техния произход и допълнителни 
гаранции, с които трябва да се съобразяват 
(транспонирана версия на Директива 64/432/
EК и Директива 97/12 на ЕС.
Контакти (име, телефон, факс, и-мейл): 
Д-р Цвятко Александров,
началник-отдел „Здравеопазване на животни-
те“, дирекция „Здравеопазване и хуманно отно-
шение към животните и контрол на фуражите“
Българска агенция по безопасност на храните
бул. Пенчо Славейков 15А
1606 София, България
тел. ++359 2 915 98 49
факс: ++359 2 952 38 35
E-mail: t_alexandrov@bfsa.bg 
2. Исторически данни за епидемиологичното 
развитие на болестта (2)
На територията на страната болестта бяс е 
била разпространена главно в Северна България. 
Общият брой на потвърдените случаи в България 
от началото на 1994 г. до края на август 2014 г. е 
392, от които 332 (85 %) са в Северна България 
и 60 (15 %) случаи са в Южна България.
Дивите хищници са резервоар на болестта бяс 
у нас, като това са главно лисици и в по-малка 
степен чакали.
Повече положителни за бяс случаи се регистри-
рат през пролетта и по-малко през есенно-зимния 
сезон, а идентифицираните случаи през лятото 
са най-малко. Това се дължи на екологичните 
и биологичните особености на популацията на 
лисиците в страната. Пролетният пик на забо-
ляването е свързан с репродуктивния период на 
лисиците, докато есенно-зимната нарастваща 
тенденция е във връзка с търсенето и намирането 
на ареал от младите лисици.
Причината за определено преобладаващото 
разпространение на бяс в Северна България 
може да се обясни с географските особености 
на страната. Северна България е отделена от 
южните части на страната чрез естествена гео-
графска бариера – Стара планина, която се явява 
естествена преграда за разпространението на бяс 
от север на юг. Източните райони на страната 
също граничат с естествена географска барие-
ра – Черно море. На север България граничи с 
Румъния, като границата е посредством река 
Дунав и сухопътна граница с дължина 130 км, 
през която може да преминават животни. На 
запад България граничи с Република Сърбия и 
Република Македония, като граничните зони са 
предимно с планински релеф, но има и някои 
области с равнинен релеф (в Северозападна 
България).
Досега на територията на страната няма адми-
нистративна област в Северна България, където 
да не е имало потвърден случай на бяс. До 2009 г. 
(оралната ваксинация на лисиците срещу бяс 
започва през 2009 г. в България) случаи на бяс 
са констатирани в средно 6 – 7 от общо 14 адми­
нистративни области на Северна България. От 
всички 392 болни от бяс животни в рамките на 
горепосочения времеви период (1994 г. – август 
2014 г.) 73 са домашни животни (крави, овце, кози 
и коне), 83 са котки и кучета и 238 са лисици и 
чакали. Този висок процент на заболяемост сред 
горепосочените домашни видове  животни се 
дължи на спецификата на отглеждането им, тъй 
като те прекарват значително време на паша или 
на открито, където вероятността от контакти с 
диви животни е много по-висока. 
След 1997 г. първите случаи на бяс в Южна 
България са регистрирани през 2007 г. От 
20 август 2007 г. насам е имало 5 случая на бяс, 
открити в района на град София, и 11 случая в 
региона на София област. След 2007 г. болестта 
се разпространява на юг от Стара планина – в 
областите София-град, София област, Перник, 
Кюстендил, а през 2009 г. и в област Бургас. 
За периода 2010 – 2014 г. са регистрирани само 
10 случая на бяс – в областите Враца, Велико 
Търново, Шумен, Русе, Благоевград и Кюстен-
дил – като в тях не е имало потвърдени случаи 
през 2013 г.; и 2 положителни случая през про-
летта на 2014 г.
3. Описание на представената програма (3)
Целта на тази програма е да осигури лик-
видиране на болестта бяс на територията на 
Република България чрез орална ваксинация 
на лисици на територията на част от Северна 
България (на цялата територия на админи-
стративните области Видин, Монтана, Враца, 
Силистра, Добрич, както и на територията на 
20 km ваксинален пояс по северната граница с 
Румъния (по река Дунав), в чиято територия 
влизат части от следните административни 
области – Плевен, В. Търново, Русе и Разград) 
и на част от територията на Южна България 
(областите София-град, София област, Перник, 
Кюстендил, Благоевград, Смолян и Пазарджик). 
Ваксинацията трябва да се извърши два пъти 
годишно през пролетта и есента (март – май и 
септември – ноември) чрез въздушно и ръчно 
разпределение на ваксинални примамки.
Общата площ на горепосочената територия, 
където ще бъде проведена ваксинацията, е 
50 473 кв. км и включва територии, намиращи 
се в рамките на 16 (административни области), 
както следва: Видин (площ от 3033 кв. км, брой 
на населените места – 141), Монтана (площ от 
3635 кв. км, брой на населените места – 130), Вра-
ца (площ – 3620 км2, брой населени места – 123), 
Плевен (с включени 2100 кв. км от общата те-
ритория на областта), В. Търново (с включени 
700 кв.км от общата територия на областта), Русе