Държавен вестник, бр. 42, 2020 г., стр. 16

СТР.  16	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  42
върховни съдилища, упражняващи единствено 
властнически правомощия, от една страна, и 
от друга – отделните състави на ВКС и ВАС, 
осъществяващи правораздавателна дейност. 
Подобно на всеки съд, така и Конституци­
онният съд, макар и орган извън съдебната 
система, е длъжен да зачита собствените си 
решения (тяхното обвързващо консервативно 
действие), най-малкото поради това, че те са 
задължителни за всички и съставляват основен 
компонент на правната предвидимост и сигур­
ност. Ако чрез допускането на разглежданото 
искане се цели „отваряне“ на КС (преодоляване 
на обвързващото консервативно действие чрез 
еволютивно преминаване към друга юриспру­
денция) с оглед разрешаване на повече правни 
случаи, то принципът за върховенството на 
правото изисква убедително обосноваване 
наложителността на промените, разширяващи 
кръга на субектите, имащи право да сезират 
КС, с искане за даване на задължително (аб­
страктно) тълкуване от състав на Върховния 
съд по конкретно съдебно дело или придържане 
съответно към изискването за предприемане 
на действия за промени в Конституцията, ко­
ито да отговорят на настъпилите съществени 
обществени императиви за търсената промяна. 
Чрез постановеното, твърде кратко откъм 
мотиви определение по допустимостта, без 
отговор на повдигнатия в предходния абзац 
съществен въпрос за наложителност от из­
менение на съществуващата до този момент 
практика на КС, не се осигурява стабилност 
на конституционното правосъдие и като 
краен резултат се отразява негативно върху 
авторитета и въздействието на приеманите 
от съда актове. 
Възприемайки различен и необоснован 
подход и допускайки да се дава задължително 
абстрактно тълкуване на разпоредба от Кон­
ституцията по искане на състав на Върховния 
съд, и то по повод конкретен съдебен казус, 
Конституционният съд се превръща в пози­
тивен конституционен законодател. Не без 
значение е и обстоятелството, че Конституци­
онният съд в настоящата хипотеза следва да 
се произнесе по искане на конкретен съдебен 
състав за даване на абстрактно нормативно 
тълкуване на конституционна разпоредба, 
но вместо абстрактно тълкуване ще следва 
конкретно да прецени и даде правна характе­
ристика на точно посочен закон, приложим 
по конкретното дело и подробно разглеждан 
в искането до съда. 
Или резултатът, който се цели с искането 
за даването на задължително тълкуване на 
посочената конституционна норма, не е аб­
страктното тълкуване на чл. 151, ал. 2, изр. 
трето, а определянето на правната природа, 
класифицирането на конкретен, приложим по 
конкретно дело закон – Закон за обявяване 
държавна собственост имотите на семейства­
та на бившите царе Фердинанд и Борис и 
техните наследници (ЗОДС, обн., ДВ, бр. 305 
от 31.12.1947 г.), и оттук да се отговори от 
съда на специфичния въпрос по делото за 
действието на конкретно Решение № 12 на 
КС по к. д. № 13/1998 г., с което е обявена 
противоконституционността на ЗОДС.
Независимо че въпросът за допустимостта 
на конкретното искане е решен окончателно с 
постановеното определение по допустимостта 
на производството по к. д. № 5/2019 г., изложе­
ната по-горе аргументация се налага да бъде 
представена повторно, макар и най-общо, с 
оглед застъпеното в част от правните мнения 
по конституционното дело, и поддържаното 
от част от съдиите разбиране за необходимост 
от еволютивна промяна на юриспруденцията 
на съда с оглед адекватно отражение на на­
стъпили съществени изменения в структурно 
определящи елементи на обществените отно­
шения, подлежащи на конституционноправно 
регулиране.
Възможността за отстояване на подобна 
теза никога не е била отричана и не се оп­
ровергава от детайлно изложените мотиви в 
особеното мнение по допустимостта на иска­
нето. Същественият въпрос обаче се свежда 
основно до това какви са границите на такова 
еволютивно развитие на юриспруденцията и 
възможно ли е то да води до сливане в една 
на две различни хипотези, уредени от кон­
ституционния законодател.
Положителният отговор на така очертания 
проблем означава да се заличат границите на 
две отделно предвидени и уредени самостоя­
телни хипотези в Конституцията на Република 
България досежно сезиращите съда субекти 
и пределите на това сезиране. Така твърдя­
ната от мнозинството необходимост от „ево­
лютивно тълкуване“ прераства посредством 
възприемане на такъв подход – при очевидно 
противоречие с конституционния текст – в 
тълкуване contra legem, отричайки и предход­
ното нормативно тълкуване на разпоредбата 
на чл. 150 от Конституцията, или най-малкото 
в тълкуване, което противоречи на постулата 
за рационалния законодател.
Приравняването на двете хипотези, отри­
чащо конституционно специфично уредените 
им експлицитно отлики, води на практика до 
своеобразно изменение на Основния закон 
чрез „изключване“ или „вливане“ на изрично 
предвидено конституционно правило с по-
ограничен обем в друго с по-голям, а с това 
и в превръщането на КС в позитивен кон­
ституционен законодател – теза, единодушно 
отричана от конституционноправната теория.
II. Съображенията ни по същество на ре­
шението са следните: 
Не споделяме даденото по визирания по-
горе въпрос правно разрешение. 
1. Относно предметния обхват на разпо­
редбата на чл. 151, ал. 2, изр. трето от Кон­
ституцията: