Държавен вестник, бр. 20, 2012 г., стр. 24

СТР.  24	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  20
защита поначало е основната форма на защита 
в правовата държава. Това е нормално, защото 
съдебната защита дава най-пълната възможна 
защита на нарушените права или засегнатите 
законни интереси, в т. ч. с оглед преследваните 
цели, възможното преразглеждане на въпроса 
и други правни последици. Възможността да се 
получи само административна защита се отнася 
единствено до хипотезата на чл. 120, ал. 2 in 
fine от Конституцията и тълкуването, което є 
дава Конституционният съд. Щом не засяга 
основни права на гражданите или се налага от 
необходимостта да се защитят важни консти­
туционни ценности, както вече многократно е 
посочвал Конституционният съд, достатъчно 
би било то да се разположи в рамките на 
определена административна процедура, за да 
бъде конституционно приемливо.
Следователно тълкуването на чл. 56 от 
Конституцията във връзка с чл. 117, чл. 119 и 
чл. 120 от Конституцията утвърждава идеята, 
че в правовата държава съдебната защита на 
правата е определящата форма на защита. В 
този дух нееднократно Конституционният съд е 
разглеждал общата клауза за съдебно обжалва­
не на административните актове като част от 
правото на защита по чл. 56 от Конституцията 
(Решение № 5 от 1997 г. по к.д. № 25 от 1996 г.; 
Решение № 2 от 2000 г. по к.д. № 2 от 2000 г.; 
Решение № 6 от 2008 г. по к.д. № 5 от 2008 г.). 
Евентуалното изключение, което допуска 
чл. 120, ал. 2 от Конституцията по отношение 
правото на съдебна защита, може да се оправдае 
с необходимостта да се защитят конституционни 
ценности, които са от по-висш порядък. Но 
когато става дума за осъществяване на пра­
вораздаване, а административното наказване 
представлява правораздаване, съдебната защита 
винаги трябва да съществува като възможност 
и никакви съображения не могат да я изключат 
при положение, че съдилищата са органите, ко­
ито Конституцията овластява да правораздават. 
За да се изпълни това изискване, достатъчно ще 
бъде окончателното решаване на правния спор 
да се предостави на определен съд (Решение 
№ 6 от 2008 г. по к.д. № 5 от 2008 г.).
В искането си омбудсманът, когато обосно­
вава противоконституционността на чл. 189, 
ал. 13 ЗДвП, черпи аргументи и от чл. 6, § 1 
КЗПЧОС в качеството му на критерий за оп­
ределяне съдържанието на правото на защита 
по чл. 56 от Конституцията. По същия начин 
постъпват и част от заинтересуваните страни. 
Тъй като чрез механизма на чл. 5, ал. 4 от 
Конституцията този текст е станал част от вът­
решното право на Република България, някои 
съдилища се позовават тъкмо на този текст, за 
да елиминират разпоредбата на чл. 189, ал. 13 
ЗДвП и да се произнасят по този тип дела. 
Конституционният съд вече е имал възмож­
ност да подчертае, че тълкуването на разпоред­
бите на Конституцията, свързани с основните 
права, трябва да бъде съобразено с нормите 
на КЗПЧОС (Решение № 3 от 2011 г. по к.д. 
№ 19 от 2010 г.). Според него това конформно 
тълкуване съответства на международно призна­
тата от България задължителна юрисдикция на 
Европейския съд по правата на човека по тъл­
куването и прилагането на КЗПЧОС (Решение 
№ 2 от 1998 г. по к.д. № 15 от 1997 г.). Както 
искането, така и становищата поставят въпроса, 
как се отнася разпоредбата на чл. 189, ал. 13 
ЗДвП към чл. 56 от Конституцията, тълкуван 
в светлината на чл. 6, § 1 КЗПЧОС. Съгласно 
чл. 6, § 1 КЗПЧОС достъпът до съд трябва 
да бъде гарантиран по отношение на всяко 
едно наказателно обвинение. Омбудсманът и 
някои от становищата застават на позицията, 
че налагането на административното наказание 
„глоба“ представлява „наказателно обвинение“ 
по смисъла на Конвенцията. Европейският съд 
по правата на човека от своя страна вече е 
посочвал, че е необходимо обхватът на чл. 6, 
§ 1 КЗПЧОС да се определи въз основа на 
определени критерии, като квалификацията 
на правонарушението по националното право, 
характера му, както и характера и тежестта на 
наказанието (Делото Engel and others v. The 
Netherlands; Делото Ozturk v. Germany; Gradinger 
v. Austria; Lauko v. Slovakia). 
Според Конституционния съд разпоредбите 
във връзка с административното наказване 
представляват именно „наказателно обвинение“ 
по смисъла на чл. 6, § 1 КЗПЧОС. По общо 
правило разпоредбите относно административ­
ните нарушения и наказания имат своя генезис в 
наказателното законодателство. Административ­
ното наказване възприема различни институти 
на наказателното и наказателнопроцесуалното 
право. Принципите на административното на­
казване по общо правило следват принципите 
на наказателната политика. Колкото до осо­
беностите на правната уредба на администра­
тивното наказване, тя обикновено се извежда 
чрез съпоставка със съответните правила в 
наказателното и наказателнопроцесуалното 
право. Административното наказване, разбира 
се, има своята специфика, но тя не е от такъв 
характер, че да разкъса органическата връзка 
с материалното и процесуалното наказател­
но право. Напротив, тя обосновава в редица 
случаи субсидиарното прилагане на техните 
правила по отношение на административното 
наказване (чл. 11, чл. 84, чл. 85 ЗАНН), като 
в някои случаи то може да бъде дори директ­
но, а в други съответно. На следващо място 
обстоятелството, че глобите по чл. 189, ал. 13 
ЗДвП имат за цел не да компенсират причинени 
вреди, а единствено да накажат нарушителя и 
да го възпрат да извършва подобни наруше­
ния, също е доказателство в полза на квали­
фикацията му като „наказателно обвинение“ 
по смисъла на чл. 6, § 1 КЗПЧОС. Въпреки 
спецификите на административното наказание 
„глоба“ в сравнение с глобите по Наказателния 
кодекс, които са свързани с осъждане на дееца