Държавен вестник, бр. 83, 2016 г., стр. 3

БРОЙ  83	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  3  
съвет и са представени писма и становища 
от: Федерация „Справедливост – България“; 
Център „Хана Аренд“ – София; Съюз на 
репресираните от комунизма „Памет“ (с 
приложено копие от протокол „А“ № 101 от 
заседание на политбюро на ЦК на БКП от 
5.04.1962 г. и диск, представящ „Секретно дело 
за лагерите“ – документален филм, излъчен 
по БНТ 1999 г.), Съюза на репресираните от 
комунистическия терор в Република България 
заедно с протестна подписка; Българския 
хелзинкски комитет. 
Правно мнение в същия срок са изпратили 
проф. д-р Момяна Гунева, проф. д-р Алек-
сандър Стойнов, проф. д-р Румен Марков.
В искането си главният прокурор твърди, 
че както въведеното с § 2 ЗИДНК изключе-
ние от обхвата на давността за наказателно 
преследване по чл. 79, ал. 2, т. 2 НК, така 
и начинът, по който същото е затвърдено с 
§ 35 и § 36 ПЗР ЗИДНК, са несъвместими 
с основополагащи норми от глава първа 
на Конституцията на Република България. 
Вносителят на искането свързва твърдяната 
противоконституционност с несъответствието 
на посочените нововъведения с принципа на 
правовата държава (чл. 4, ал. 1), с принципа 
на равенство на гражданите пред закона 
(чл. 6, ал. 2) и с принципа за върховенство 
на имащите непосредствено действие консти-
туционни норми и според него те повдигат 
въпроси относно съобразяването със забраната 
за установяване на ретроактивно действие 
на наказателния закон (чл. 5, ал. 3) – от 
гледна точка на досегашната практика на 
Конституционния съд. Твърди се също така, 
че изключването с обратна сила на прила-
гането на общите правила за давността, за 
престъпленията, посочени в новата т. 2 на 
чл. 79, ал. 2 НК, определени по критерия 
субект на извършването, се конфронтира с 
основни права на гражданите, произтичащи 
от разпоредбите на чл. 31, ал. 1 и 7 от Кон-
ституцията. 
Съображенията на главния прокурор за 
противоконституционност са организирани 
в четири раздела и могат да бъдат обобщено 
изложени, както следва:
Първата група аргументи обосновават кон-
ституционно несъответствие на оспорените 
норми поради противопоставяне с произти-
чащи от чл. 31, ал. 1 и 7 от Конституцията 
права на гражданите. Според вносителя на 
искането при наличието на изричната кон-
ституционна норма в чл. 31, ал. 7 надделява 
схващането, че Конституцията определя 
изчерпателно съставите на престъпленията, 
за които наказателното преследване и на-
казателното изпълнение не е ограничено от 
каквато и да е давност, и следователно от 
законодателя се очаква да фиксира давностен 
срок за всички престъпления, извън тези по 
глава четиринадесета на особената част на 
НК. Приема се, че всяка законова разпоредба, 
с която дадено престъпление, различно от 
престъпленията против мира и човечеството, 
престане да бъде обвързано с какъвто и да е 
давностен срок за реализиране на наказателна 
отговорност, се явява противоконституционна, 
какъвто е случаят с разпоредбата на чл. 79, 
ал. 2, т. 2 НК. Приведени са аргументи, че в 
действителност с § 35 и § 36 ЗИДНК се по-
сяга върху вече придобито право от лицата, 
извършили престъпление по § 2, спрямо тях 
да бъде приложена давността. 
В искането нарушаването на правата се 
свързва и с противоречие на разпоредбата 
в чл. 79, ал. 2, т. 2 НК с конституционното 
начало на равенство пред закона (явяващо 
се и основно право), скрепено със забраната 
за неравно третиране по чл. 6, ал. 2 от Кон-
ституцията. Приема се, че с изменението 
на ал. 2 на чл. 79 НК се нарушава именно 
тази забрана, защото субектите на престъ-
пленията, посочени в чл. 79, ал. 2, т. 2 НК, 
по указаните там признаци са в положение 
на неравно третиране от наказателния закон 
както спрямо лицата, извършили някое от 
престъпленията, към които препраща чл. 79, 
ал. 2, т. 2 НК, след 10 ноември 1989 г. и за 
които давността се прилага на общо основание, 
така и спрямо евентуалните извършители на 
същите престъпления в периода от 9 септем-
ври 1944 г. до 10 ноември 1989 г., ако същите 
не са били членове на ръководни органи на 
други казионни политически организации 
извън Българската комунистическа партия 
(БКП) или не са изпълнявали никакви пар-
тийно-политически функции. 
Втората група аргументи обосновават не-
съответствие на оспорените в искането чл. 79, 
ал. 2, т. 2 НК и § 35 и § 36 ПЗР ЗИДНК с 
принципа на правовата държава – чл. 4, ал. 1 
от Конституцията, и произтичащите от него 
изисквания към законодателя, както и с твър-
дяната конституционна забрана за придаване 
на обратно действие на наказателния закон 
в чл. 5, ал. 3. Последователно са приведени 
доводи с оглед на най-съществените еле-
менти на принципа на правовата държава в 
съответствие с утвърденото в доктрината и 
правораздавателната практика разбиране на 
същата във формален и материален смисъл. 
Акцентът в аргументацията е поставен върху 
противопоставянето на оспорените разпо-
редби с правната сигурност като съществен 
елемент на правовата държава. Направен е 
извод, че разпоредбите – предмет на искане-
то, разгледани с оглед произтичащия от тях 
комбиниран правен ефект, нарушават този 
конституционен принцип. 
Като се изхожда от утвърденото в доктрина-
та и правораздавателната практика разбиране 
за наказателна давност, в искането се прие-
ма, че с изтичането на законоустановените 
давностни срокове не само държавата губи 
възможността си да осъществи наказателно-
то преследване или да изпълни наложеното