Държавен вестник, бр. 81, 2024 г., стр. 7

БРОЙ  81	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  7  
преди приключване на делото и по искане 
на определения адвокат да му определят и 
допълнително възнаграждение (§ 2, т. 2). 
По § 11, т. 1 от ЗИД на Закона за адвока­
турата е предвидена нова редакция на чл. 11, 
ал. 3 от Данъчно-осигурителния процесуален 
кодекс (ДОПК), въвеждаща също процедура, 
според която съответният адвокатски съвет е 
компетентен да определи временен или особен 
представител, както и размера на неговото 
възнаграждение. 
Този ред за определяне на размера на въз­
награждението на особените представители 
противоречи на правото на ЕС и не е съобра­
зено с тълкуването на чл. 101, параграф 1 от 
Договора за функционирането на Европейския 
съюз (ДФЕС), което Съдът на ЕС вече е дал 
по две преюдициални запитвания от Бълга­
рия (през 2017 г. по съединени дела С-427/16 
и С-428/16 и през 2024 г. по дело С-438/22). 
Възлагането на правомощие на местните 
адвокатски съвети да определят размера на 
възнаграждението на особените представители 
нарушава правилата на свободния пазар и 
поражда риск от ограничение на конкурен­
цията, който е аналогичен на този, установен 
от Съда на ЕС във връзка с приложението 
на Наредба № 1 на Висшия адвокатски съвет 
за минималните размери на адвокатските 
възнаграждения. В двата случая заплахата за 
конкуренцията идва от това, че компетент­
ността относно определяне на адвокатските 
възнаграждения е възложена на органи на 
съсловната организация на самите адвокати. 
В отговор на преюдициалното запитване 
по съединени дела С-427/16 и С-428/16 Съдът 
на ЕС вече е разгледал въпроса за правния 
статус на Висшия адвокатски съвет като 
орган, определящ минималните размери на 
адвокатските възнаграждения (§ 48 и 49 от 
решението на Съда на ЕС), и установеното 
важи и за правния статус на местните адво­
катски съвети по отношение на определяне 
на размера на възнагражденията на особените 
представители. Както Висшият адвокатски 
съвет, така и местните адвокатски съвети не 
са публичен орган и при определяне на въз­
награжденията на особените представители 
ще действат като сдружение на предприятия 
по смисъла на чл. 101 ДФЕС. Именно това 
влиза в разрез с условията на свободния пазар 
и противоречи на правилата на ЕС в областта 
на конкуренцията. 
Съдът на ЕС изрично сочи, че „цената на 
услуга, която е определена в споразумение 
или решение, прието от всички участници на 
пазара, не може да се счита за реална пазарна 
цена. Напротив, съгласуването на цените на 
услугите от всички участници на пазара […] 
представлява сериозно нарушение на конку­
ренцията по смисъла на чл. 101, параграф 1 
ДФЕС [и] е пречка именно за прилагането 
на реални пазарни цени“ (Решение на СЕС 
по дело С-438/22, § 60).
Освен това с новата уредба необосновано 
се изземат правомощия на съда, като пре­
ценката за размера на възнаграждението на 
особения представител се прехвърля изцяло 
на съответния адвокатски съвет. Съдът има 
единствено възможността, и то само при 
направено възражение за прекомерност, да 
намали определеното от адвокатския съвет 
възнаграждение. 
Засягат се интересите на правосъдието и 
не могат да бъдат подминати опасенията за 
нарушаване на правата на страните в граж­
данския процес. Съдът е запознат с детайлите 
на конкретното производство и разполага с 
пълната информация, необходима за прецен­
ката на критериите относно фактическата 
и правната сложност на случая, засегнатия 
интерес, условията, при които са възложе­
ни и оказани правно съдействие и защита, 
спешността є. За да приложи на практика 
тези критерии, местният адвокатски съвет 
ще трябва да изисква информация от съда, 
което ще забави производството и ще постави 
редица непреодолими трудности от гледна 
точка на защитата на правото на личен живот 
и други основни конституционни права на 
гражданите. Още повече, че местният адво­
катски съвет няма законово задължение да 
разглежда исканията за определяне на особен 
представител при условията на справедливост 
и безпристрастност, дейността му не е пуб­
лична и законът не съдържа указания относно 
това как ще се разпределя работата между 
отделните адвокати и как ще се гарантира 
недопускането на конфликт на интереси. Затова 
и не следва да се отстъпва от отговорността 
на съда да назначава особен представител и 
да определя неговото възнаграждение като 
част от гаранциите на правото на справедлив 
съдебен процес в разумен срок.
Макар и законът да предвижда 14-дневен 
срок за адвокатския съвет да определи адвокат 
за особен представител и размер на възна­
граждението му, по-нататъшното развитие на 
обществените отношения не предполага да 
се стигне бързо до назначаване на особения 
представител. В хода на обсъждане на зако­
нопроекта има изразено становище, че този 
срок реално не може да бъде спазен от някои 
адвокатски съвети, а понеже липсва каквато 
и да е законова уредба на процедурата, която 
адвокатският съвет да следва за определяне 
на особения представител, не може и да се 
прецени дали този срок е разумен и достатъчен.
Законът позволява на страната, която тряб­
ва да внесе разноски за особен представител, 
да направи възражение за прекомерност на 
възнаграждението, а в случай че определеното 
от адвокатския съвет възнаграждение бъде 
намалено от съда, адвокатът може да откаже 
да поеме представителството по делото. Така 
предвидената процедура поражда неяснота 
относно последиците за съдебното произ­