Държавен вестник, бр. 66, 2024 г., стр. 14

СТР.  14	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  66
и с демократичното съображение (и йерар­
хията на учредителната оригинерна власт и 
учредената власт) за тъждество на волята на 
суверена и обективираната в Конституцията 
ценностна основа, която легитимира нейното 
върховенство.
Народното събрание действа от името на 
народа, но не е тъждествено на суверена. 
Единствено Великото Народно събрание е 
форум, чрез който суверенът се конституира 
в първична/оригинерна учредителна власт. 
Народното събрание по смисъла на чл. 1, ал. 2 
от Конституцията е държавен орган, пред­
виден в Конституцията, чрез който народът 
упражнява представително държавната власт 
и народът е създател на Конституцията, на 
която то (Народното събрание) се основава, и 
от нея черпи правомощията си, за да упражни 
единствено възложената му власт при спазване 
и прилагане на принципите, върху които се 
изгражда демократичната правова държава.
Властта на Народното събрание като 
учредена власт е присъщо ограничена и 
предоставената му възможност да променя 
Конституцията не допуска тази власт да бъде 
упражнявана по начин, който я трансформира 
в неограничена. Както вече бе посочено, чрез 
демократичния аргумент Конституцията се 
идентифицира с волята на народа – общата 
воля за общото благо – справедливостта, т.е. 
за взаимното зачитане на еднаквата тежест/
ценност на интереса на всеки индивид с този на 
всеки от останалите в политическата общност. 
Чрез него се обосновава особеният характер 
и специалната сила на Конституцията като 
юридически акт – социалната мощ на цен­
ностния консенсус на политическата общност 
легитимира валидността на Конституцията 
като върховен закон (в юридическия смисъл); 
Конституцията е върховен закон именно 
защото е необходимият в една политическа 
общност юридически акт с такъв ранг, за да 
бъде защитено като общо благо равенството 
в достойнството и правата на всеки индивид. 
Конституцията се основава и черпи своята 
сила като юридически акт от това, че е гла­
сът на народа – суверенът казва чрез нея кои 
са базисните ценности, формиращи дух на 
общност, от значение за съществуването му 
като политическо единство.
Никое Народно събрание в ролята си на 
производна учредителна власт не може да 
разполага с такава социална сила, че да е 
в състояние да измести волята на суверена 
относно същественото в ценностното спо­
разумение, определящо на конституционно 
ниво какво е неприкосновено и в този сми­
съл – недосегаемо за едно временно, преходно 
политическо мнозинство.
Според конституционните съдии прецен­
ката за валидността на всеки закон за изме­
нение и допълнение на Конституцията, както 
и ефектът от евентуалното му обявяване за 
невалиден, включително в това производство, 
следва да се извършва на плоскостта, на която 
се обосновава валидността на самата Кон­
ституция като върховен закон. Референтната 
конституционна рамка при тази преценка е 
конституционната повеля, налагаща наред с 
изискванията по чл. 154 и 155 от Конституция­
та съдържателни ограничения на Народното 
събрание за изменение и допълнение на Кон­
ституцията, така както вече бяха коментирани 
по-горе. Като възлага на Народното събрание 
да изменя и допълва Конституцията, нейният 
създател е преценил да сподели суверените­
та само в определена степен и никога не го 
отстъпва в неговата цялост в тази хипотеза, 
при определени от него изисквания. До уста­
новяването на несъответствие с повеленото 
от него се приема оборимата презумпция, 
че Народното събрание изпълнява повеля­
та на суверена така, както е обективирана 
в Конституцията във вид на съдържателни 
ограничения на производната учредителна 
власт. Това е и смисълът на използваната от 
конституционния законодател терминология 
в разпоредбата на чл. 155, ал. 1 от Основния 
закон – актът, приеман от Народното събрание 
за изменение и допълнение на Конституцията, 
е наречен „закон“ и е третиран еднозначно 
като валиден акт.
От изложеното следва, че когато се установи 
несъответствие с повеленото от суверена в 
Конституцията, тогава обявяването на обекти­
вираната в закон за изменение и допълнение 
на Конституцията воля на Народното събра­
ние за невалидна се основава на отсъствие 
на съответствие с волята на суверена и е не­
валидна в името на демокрацията и в името 
на валидираната от ценностния консенсус да 
е върховен закон Конституция, т.е. в името 
на двете взаимно подкрепящи се ценности, 
на които се основава конституционната де­
мокрация – демократичното начало и върхо­
венството на правото (Конституцията, като 
закрепва демократичните ценности, брани 
демократичното начало със силата си на вър­
ховен закон). Докато действа презумпцията, 
придобилата конституционен ранг конститу­
ционна промяна, осъществена чрез закон за 
изменение и допълнение на Конституцията, 
в който е изразена волята на черпещото от 
Конституцията своята власт Народно събра­
ние да направи промени в нея, тази промяна 
поражда правни последици, които по волята 
на самия създател на Конституцията са таки­
ва, породени от норми с общообвързващата 
юридическа сила от най-висок ранг. Презумп­
цията трябва да има смисъл и да означава 
нещо, а именно, че докато е действащ, всеки 
„закон“ се приема да е валиден. Не може да