Държавен вестник, бр. 21, 2003 г., стр. 14

С Т Р .  14
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  21
Жалбоподателят поддържа, че ПМС № 36
от 1988 г. е прието в нарушение на чл. 6 от Зако-
на за нормативните актове (ЗНА) и е нищожно
като цяло поради материална некомпетентност
на Министерския съвет за издаването му. В
жалбата са изложени доводи за нищожност на
чл. 6, ал. 2 и 3 и на чл. 7, ал. 2 от постановлени-
ето поради противоречие с чл. 35, ал. 1 от Кон-
ституцията на Република България (КРБ), как-
то и с чл. 2 , т. 1 от Протокол № 4 към Европейс-
ката конвенция за защита правата на човека и
основните свободи. Поддържа се, че чл. 6, ал. 3
от атакуваното постановление противоречи на
чл. 7, ал. 3 ЗНА.
Ответникът по делото—Министерският съ-
вет, чрез процесуалния си представител оспор-
ва основателността на жалбата и моли да бъде
оставена без уважение. Министърът на вътреш-
ните работи, конституиран като заинтересува-
на страна в производството, чрез процесуалния
си представител оспорва в съдебно заседание
жалбата и моли да бъде оставена без уважение.
Върховният административен съд—петчле-
нен състав, като прецени предпоставките за
допустимост и основателност на жалбата и взе
предвид доказателствата по делото и доводите
на страните, приема следното:
По допустимостта на жалбата:
Съгласно чл. 120, ал. 2 КРБ гражданите и
юридическите лица могат да обжалват пред
съдилищата всички административни актове,
които ги засягат, освен изрично посочените със
закон. Във всички случаи, когато с админист-
ративен акт се нарушават или застрашават пра-
ва или законни интереси на граждани или юри-
дически лица, ще е налице “засягане” по смисъ-
ла на чл. 120, ал. 2 КРБ, обуславящо правния
интерес на засегнатите граждани или юриди-
чески лица да обжалват акта, който считат за
незаконосъобразен. Възможността за обжалва-
не на нормативни актове на Министерския съ-
вет, на министри и на ръководители на ведом-
ства, непосредствено подчинени на Министер-
ския съвет, е регламентирана в чл. 23 във връз-
ка с чл. 5, т. 1 ЗВАС. Поначало нормативните
актове имат действие по отношение на неопре-
делен кръг адресати. При обжалване на подза-
конови нормативни актове процесуалноправ-
ната легитимация следва от твърдението на жал-
боподателя за наличие на противоречие на об-
жалвания акт с правна норма от по-висш ранг.
Всяко противоречие на подзаконов нормати-
вен акт с нормативен акт от по-висока степен
създава опасност от засягане на права или за-
конни интереси на жалбоподателя. Ето защо в
този случай не е необходимо да се изисква от
жалбоподателя да обосновава пряк и личен
интерес от отмяната, респ. обявяването на ни-
щожността на оспорения акт. В съответствие с
чл. 13 ЗВАС жалба срещу нормативен акт може
да се подава без ограничение във времето. По
изложените съображения съдът намира жалба-
та за процесуално допустима.
По основателността на жалбата:
С Постановление № 36 на Министерския
съвет от 1988 г. се утвърждава гранична ивица
и гранична зона на държавната граница на Ре-
публика България. ПМС № 36/88 отменя Пос-
тановление № 16 на Министерския съвет от
1964 г. за утвърждаване на гранична ивица и
гранична зона на държавната граница на На-
родна Република България (обн., ДВ, бр. 42 от
1964 г.; изм., бр. 87 от 1973 г.; изм. и доп., бр. 68
от 1974 г. и бр. 53 от 1985 г.).
Доводите на жалбоподателя за нищожност
на ПМС № 36/88 в неговата цялост поради ма-
териална некомпетентност на Министерския
съвет са неоснователни. Постановлението е
прието в съответствие с отменената Конститу-
ция от 1971 г., действаща към момента на изда-
ването му. Разпоредбата на чл. 103, т. 7 във връз-
ка с чл. 104, ал. 1 от отменената Конституция
от 1971 г. овластява Министерския съвет да
регламентира обществени отношения, свърза-
ни с осигуряване на обществения ред и нацио-
налната сигурност, включително като издава
постановления. ПМС № 36/88 съответства и на
сега действащата Конституция на Република
България от 1991 г. С чл. 105, ал. 2 КРБ на
Министерския съвет е възложено осигуряване-
то на обществения ред и националната сигур-
ност. Атакуваното постановление има за пред-
мет на правно регулиране утвърждаването на
гранична ивица и гранична зона на страната с
оглед осигуряване на граничния режим. Ето
защо, без да представлява акт, с който пряко се
осъществява отбраната на страната, постанов-
лението е свързано с правомощието на Минис-
терския съвет да осигурява обществения ред и
националната сигурност. Освен това чл. 114,
изр. 1 КРБ изрично предвижда възможност за
издаване на постановления от Министерския
съвет въз основа и в изпълнение на законите.
Съгласно чл. 6, т. 2 ЗНА Министерският съвет
издава постановления, когато урежда съобраз-
но законите неуредени от тях обществени отно-
шения в областта на неговата изпълнителна и
разпоредителна дейност. Несъмнено осигуря-
ването на обществения ред и националната
сигурност е част от изпълнително-разпореди-
телната дейност на Министерския съвет. Уста-
новяването на гранична ивица и гранична зона
на страната, както и тяхната дълбочина не е
изрично предоставено на законодателната
власт, поради което тази материя не е уредена
със закон. Същевременно необходимостта от
регламентиране на граничната зона и забране-
ната гранична ивица следва от разпоредбите на
чл. 94 и чл. 95, ал. 1, т. 11 от Закона за Минис-
терството на вътрешните работи (ЗМВР), с ко-
ито са уредени охраната на държавната грани-
ца и упражняването на контрол за спазване на
граничния режим. На основание § 7 от ПЗР на
ЗМВР е приет Правилник за прилагане на Зако-
на за Министерството на вътрешните работи
(ППЗМВР). Според чл. 78 ППЗМВР установе-