Държавен вестник, бр. 42, 2020 г., стр. 13

БРОЙ  42	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  13  
Съдът приема, че от момента на обнародването 
на всеки закон за изменение и допълнение 
на друг закон до влизането му в сила той 
все още не е инкорпориран в действащия 
закон, поради което само през този период 
той може да бъде самостоятелен предмет на 
контрол за конституционосъобразност от съда. 
Според Конституционния съд един закон за 
изменение и допълнение без значение дали е 
оформен отделно, или в рамките на заклю­
чителните разпоредби на нов закон, с които 
се правят изменения и допълнения на друг 
закон, обслужва действащия закон и в този 
смисъл има вторичен характер. По това той 
се различава от закон, който за първи път 
дава правна уредба на определени обществени 
отношения, както и закон, който отменя друг 
закон и дава нова правна уредба на същите 
обществени отношения, които са били предмет 
на регулиране от отменения закон. Член 84, 
т. 1 от Конституцията разглежда изменението и 
допълнението на законите като самостоятелни 
и равностойни на приемането и отмяната им 
по своя ефект. Ето защо закон за изменение 
и допълнение на друг закон след влизането 
му в сила престава да бъде самостоятелен 
закон, тъй като от този момент той става 
част от корпуса на закона, който изменя и 
допълва. След влизането в сила на закона за 
изменение и допълнение на действащ закон 
предмет на искане за установяване на про­
тивоконституционност ще бъдат съответните 
изменени или допълнени текстове на дейст­
ващия закон съгласно неговата номерация. 
Предмет на отделно искане за установяване 
на противоконституционност могат да бъдат и 
преходните и заключителните разпоредби на 
закон за изменение и допълнение на действащ 
закон, доколкото те запазват своето само­
стоятелно значение в рамките на корпуса на 
изменяния или допълвания закон. 
С оглед на гореизложеното, съгласно 
еволюиралата практика на съда, законът 
за изменение и допълнение на друг закон е 
годен самостоятелен предмет на контрол за 
конституционосъобразност от момента на 
обнародването до влизането му в сила. Ако в 
този период Конституционният съд обяви за 
противоконституционен закон за изменение и 
допълнение на действащ закон, по силата на 
Решение № 22 от 1995 г. по к. д. № 25/1995 г. 
би следвало да се възстанови действието на 
закона в редакцията му преди изменението 
или допълнението считано от момента на 
влизане в сила на решението на съда. Съдът 
подчертава, че при така очертаната хипотеза 
законът за изменение и допълнение на друг 
закон все още не е влязъл в сила, поради 
което действащите разпоредби на закона не 
са изменени/допълнени и въпросът за въз­
становяването не стои. Следователно прав­
ният ефект на Решение № 22 от 1995 г. по 
к. д. № 25/1995 г. е изчерпан. То е изгубило 
актуалност и е неприложимо при така очер­
таната еволюция в практиката на Конститу­
ционния съд относно същността на закона 
за изменение и допълнение и възможността 
да бъде годен предмет на конституционен 
контрол. Изложеното дава основание да се 
изостави разбирането за възстановителното 
действие на решенията, обявяващи за про­
тивоконституционен закон за изменение и 
допълнение. Съображенията за стабилност 
на тълкувателната практика нямат по-голяма 
тежест в сравнение с тези за гарантиране на 
върховенството на Конституцията по начин, 
който откликва подобаващо на промените в 
социалната реалност и правните разбирания 
на Конституционния съд. 
Съдът намира, че практиката му след 
постановяване на Решение № 22 от 1995 г. 
по к. д. № 25/1995 г. разширява обхвата на 
така даденото тълкуване, като приема, че 
възстановителното действие се проявява не 
само когато се атакува закон за изменение и 
допълнение, но и когато се атакува законова 
разпоредба в последна редакция. Това предпо­
лага Конституционният съд да обсъди дали в 
тези случаи възстановяването на предходната 
редакция на оспорената уредба е съвместимо 
с междувременно настъпилата еволюция в 
практиката на Конституционния съд относно 
смисъла и съдържанието на принципа на пра­
вовата държава (чл. 4, ал. 1 от Конституцията). 
Зад тълкуването, дадено с Решение № 22 
от 1995 г. по к. д. № 25/1995 г., личи стремеж 
за съхраняване на правната сигурност (пра­
вова държава във формален смисъл). Кон­
ституционният съд приема, че обявяването 
за противоконституционен на закон създава 
възможност за поява на законова празнота, 
което застрашава правната сигурност. Според 
Решение № 22 от 1995 г. възстановителното 
действие на решението за противоконсти­
туционност съответства на разбирането за 
правова държава във формален смисъл, която 
не търпи правен вакуум. 
Понятието „правова държава“ е динамично 
и конституционният принцип, установен в 
чл. 4, ал. 1 от Конституцията, търпи еволюция 
и непрекъснато се обогатява с нови елемен­
ти и проявни форми. Днес в практиката на 
Конституционния съд се споделя разбирането 
за правовата държава, което включва както 
принципа на правната сигурност (формалния 
елемент), така и принципа на материалната 
справедливост (материалния елемент). В 
понятието „правова държава в материален 
смисъл“ се влага разбирането за държава 
на справедливостта, където самата консти­
туционна организация на държавната власт 
е обвързана с основните права като висша 
ценност; тяхната реализация е смисъл и цел на 
нейното упражняване. Под „правова държава