Държавен вестник, бр. 66, 2003 г., стр. 9

Б Р О Й  66
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  9
мяна на регистрацията на юридическото лице.
Лишаването на Българската православна цър-
ква от юридическа правосубектност (при как-
вато и да е хипотеза) би било акт по своята
културна и историческа значимост за България
равен, но с обратен знак, на султанския ферман
от 1870 г.
Очевидно са налице различни основания за
възприемането на различен законодателен под-
ход към останалите вероизповедания. По отно-
шение на тях общата конституционна основа
за прилагането на регистрационен режим се съ-
държа в чл. 44, ал. 3 от Конституцията—“Зако-
нът определя организациите, които подлежат
на регистрация, реда за тяхното прекратяване,
както и взаимоотношенията им с държавата”.
Веднага следва да се отбележи, че основните
действащи в България вероизповедания “запаз-
ват статута си на юридически лица”— § 2, ал. 1
от преходните и заключителните разпоредби на
Закона за вероизповеданията. Предвидената
служебна (еx officio) пререгистрация за тях не
засяга никакъв аспект на правото на вероизпо-
ведание и по същество изравнява техния режим
с този на Българската православна църква.
 За останалите вероизповедания, които до
този момент нямат регистрация, остава об-
щият режим по чл. 14—19 ЗВ. Повечето от тези
вероизповедания са неизвестни в България,
персоналният им състав и управителните им
органи се менят сравнително често, присъст-
вието им в правния обмен е непостоянно. Раз-
познаването им като правни субекти е затруд-
нено. Като ги подчинява на регистрационен
режим в рамките на признатото му от чл. 44,
ал. 3 от Конституцията право, законодателят
осигурява минималните изисквания за прав-
на сигурност.
Поради изложените съображения искането
е неоснователно за оспорения чл. 10, ал. 2 ЗВ,
както и за функционално свързаната с него
разпоредба на § 2, ал. 3 ПЗРЗВ.
Според съдиите Димитър Гочев, Неделчо
Беронов, Стефанка Стоянова, Маргарита Зла-
тарева, Васил Гоцев и Людмил Нейков искане-
то е основателно и трябва да се уважи по след-
ните съображения:
Съгласно чл. 10, ал. 1, изр. 3 и 4 изразител и
представител на източното православие е Бъл-
гарската православна църква, която под името
Патриаршия е правоприемник на Българската
Екзархия, член е на Едната, Свята, Съборна и
Апостолска църква, ръководи се от Светия
Синод и се представлява от Българския Патри-
арх, който е и Митрополит Софийски.
От разпоредбата следва, че съдържащата
се в нея уредба обхваща наименованието и вер-
ското убеждение на определено вероизповеда-
ние, неговия ръководен орган, лицето, което
го представлява, функцията на Патриарха като
управляващ Софийската епархия. Това проти-
воречи на принципите за свобода на вероизпо-
веданията и отделеност на религиозните инс-
титуции от държавата—чл. 13, ал. 1 и 2 от Кон-
ституцията. Тези принципи характеризират
отношенията между държавата, от една стра-
на, и вероизповеданията, от друга страна. Те
прогласяват разделението на държавата от ре-
лигията, изрично подчертават автономността
на религиозните институции и гарантират тях-
ната самостоятелност и независимост от дър-
жавата при решаване на въпросите по самоуп-
равлението им, каквито са тези за наименова-
нието и седалището на вероизповеданието,
верското убеждение и богослужебна практи-
ка, устройството, ръководните органи, съста-
ва и начина на конституирането и представи-
телството им. В същия смисъл Конституцион-
ният съд вече се е произнесъл при тълкуването
на чл. 13, ал. 1 и 2 и чл. 37 от Конституцията с
Решение № 5 от 11 юни 1992 г. по к.д. № 11 от
1992 г., като е приел: “Държавата чрез своите
органи и институции... не може да се намесва
и да администрира вътрешноорганизационния
живот на религиозните общности и институ-
ции. Това се регулира от уставите и другите им
вътрешноорганизационни правила.... Правата
на държавата за намеса в дейността на религи-
озните общности и институции се свеждат до
вземане на необходимите мерки само и един-
ствено в случаите, когато сме изправени пред
хипотезите на чл. 13, ал. 4 и чл. 37, ал. 2 от
Конституцията.” Без да са налице тези “хипо-
тези”, предмет на законова уредба и съответно
на намеса на държавата във вътрешните дела
на вероизповеданието е решаването с чл. 10,
ал. 1, изр. 3 и 4 ЗВ на посочените въпроси спря-
мо Българската православна църква.
В този смисъл е и практиката на Европей-
ския съд по правата на човека, който неколко-
кратно е посочвал, че при спор между религи-
озни общности и институции държавата не може
да се намесва и решава, а трябва да осигури
търпимост между спорещите, че ролята на дър-
жавата не е да отстрани причината за напреже-
нието, като премахне плурализма, а да обезпе-
чи алтернативност между отделните спорещи
групи. Такива например са решението от
26.Х.2000 г. по делото Хасан и Чауш срещу Бъл-
гария, решението от 14.ХII.1999 г. по делото Се-
риф срещу Гърция, решението от 12.ХII.2001 г.
по делото Бесарабска митрополитска църква
срещу Молдова. Функциите на държавата в
такава ситуация са съвсем различни от извър-
шеното с чл. 10, ал. 1 и 2 ЗВ.
Друг извод не се налага от обстоятелството,
че чл. 10, ал. 1, изр. 3 и 4 ЗВ всъщност възпро-
извежда текстове от Устава на Българската
православна църква—чл. 1, 5, 14, чл. 114, т. 3 и
чл. 241, според които Българската православ-
на църква под име Патриаршия, което име е
възстановено по установения църковен ред, се
управлява от Светия Синод, Българският Пат-
риарх е и Софийски Митрополит и Патриар-
хът представлява Българската православна
църква. Уставът е акт на вероизповеданието.
То може да го изменя, когато прецени това за
необходимо, като приеме друго решение по
всеки от въпросите, които могат да бъдат уре-
дени с устава. Това се отнася и до въпросите по