Държавен вестник, бр. 97, 2025 г., стр. 13

БРОЙ  97	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  13   
офицерския състав, отговарящ на изискванията 
за по-високи звания, но които не биха могли да 
бъдат усвоени преди напускането на системата 
на командния състав, останал на длъжност 
след навършване на пенсионна възраст. Самї 
по себе си отлагането на напускането на систе­
мата на висшия команден състав посредством 
прекомерно увеличаване на максималната им 
възраст би осигурило формална непрекъснатост 
за конкретната командна позиция, но същото 
не би гарантирало по-висока ефективност в 
придобиването, обучението и използването на 
новопридобито въоръжение и техника, каквито 
цели заявява вносителят на предложението. 
Не е изненада също, че измененията на 
чл. 160, ал. 4 ЗИД ЗОВСРБ не са статистичес­
ки или финансово аргументирани. Въпреки 
необходимостта да бъдат подложени на за­
дълбочен дебат, те са направени по реда на 
чл. 79, ал. 1 ПОДНС, за да бъде заобиколено 
провеждането на процедура на обществени 
консултации по реда на чл. 18а и сл. от Закона 
за нормативните актове и за да не се случат 
двете четения на законопроекта, както пове­
лява чл. 88, ал. 1 от Конституцията. Именно 
това е наложило и последващото постфактум 
ангажиране на Министерството на отбраната 
с посочените промени, но в качеството на 
заинтересована страна. Макар и превърнало 
се в традиция, считам, че такова отклонение 
от конституционните и законовите разпоредби 
на нормотворческия процес не е допустимо по 
отношение на разглеждането на предложения, 
които имат важни последици за сферата на 
отбраната и въоръжените сили. 
2. Не са предложени мотиви, обосноваващи 
приетото предложение за промяна на чл. 141, 
ал. 6, т. 3 ЗОВСРБ, посредством която се реду­
цира законовият срок, след изтичането на който 
няма да могат да се приемат лица, изпълнявали 
военна служба (кадрова военна служба). Този 
срок се променя от 10 на 3 години, което до­
пълнително стеснява кръга от лица, които биха 
могли да се върнат на действителна служба. 
Така тази промяна се конфронтира със заяве­
ното в мотивите, че като цяло промените целят 
облекчаване на изискванията за постъпване на 
военна служба и намаляване на некомплекта. 
С § 63, т. 2 ЗИД ЗОВСРБ се задава прави­
лото, че войниците (матросите) се обучават 
за присвояване на първо сержантско (стар­
шинско) звание в професионалните колежи. 
Принципно подкрепям идеята на законодателя 
да бъдат спазвани необходимите държавни об­
разователни изисквания за завършена степен 
на професионална квалификация като условие 
да бъдат присвоявани звания. Приложена на 
практика обаче, тази разпоредба ще доведе до 
задълбочаване на проблема с некомплек­та в 
армията. Причината е, че годишният капацитет 
за обучение на войнишкия състав за сержанти 
в колежите е недостатъчен, т.е. броят на за­
вършващите войници в колежите е по-малък 
от броя на напускащия по пределна възраст 
сержантски състав. За да бъде преодолян реално 
този проблем, са необходими нормативни из­
менения, отчитащи съществуващите проблеми 
в системата.
3. Очевидно е, че съществуват проблеми, кои­
то налагат усъвършенстване на регламентацията 
относно реда за разпределение на служебното 
време на военнослужещите, за отчитането и 
компенсирането му, както и на реда и услови­
ята за ползване и отлагане на отпуски. Считам 
обаче определени разпоредби в ЗИД ЗОВСРБ 
за ощетяващи военнослужещите.
Съгласно § 38 ЗИД ЗОВСРБ се възприема 
забрана за компенсиране с намалено време на 
служебното време над нормалната му продължи­
телност от 8 часа до общата му продължителност 
от 12 часа. Навярно целта на законодателя е чрез 
заличаването на основанието за компенсиране 
да бъде способствано да не се полага такъв 
труд и така да се спазва установената нормална 
продължителност на служебното време от 8 
часа дневно и 40 часа седмично при 5-дневна 
работна седмица (чл. 194, ал. 1 от ЗОВСРБ). 
Нито законодателят, нито действителността 
обаче може да изключат такива случаи, в които 
военнослужещият е задължен да полага извън­
реден труд, включително поради съществуващия 
некомплект. Социалната цена на отпадането на 
тези случаи за компенсиране ще следва да бъде 
платена пак от самия военнослужещ. 
Израз на този подход е и възприетата уредба 
относно режима на ограничено компенсиране с 
намалено време на положените дежурства (§ 39, 
§ 40, § 41 ЗИД ЗОВСРБ). Отвъд него остават 
редица случаи на полагане на извънреден труд 
от военнослужещи. Установява се срок за ком­
пенсиране на дежурствата до два месеца след 
края на календарния месец, в който е положено 
дежурството, по изключение поради обоснована 
необходимост или неотложни служебни причи­
ни, като след изтичането на този срок правото 
на ползването му се погасява по давност (§ 40 
относно чл. 196, ал. 2 и 3). По този начин неравно 
третирани ще са военнослужещите, които са в 
обективна невъзможност да ползват формално 
полагащите им се компенсации в поставения 
2-месечен срок, поради спецификата на подго­
товката, даваните дежурства и необходимостта 
от обезпечаване на изправния брой техника. 
Не на последно място, в новата редакция на 
чл. 196, ал. 2 се залагат редица определения 
като „обоснована необходимост“, „неотложни 
служебни причини“, които създават условия за 
неясноти и субективизъм при прилагането им 
от командирите (началниците). 
Режимът на компенсациите отваря възмож­
ност за полагане на извънреден труд, без той да 
се заплаща. Новият ред не пресича по никакъв 
начин потенциално високия брой компенсации в 
определени формирования с голям некомплект.
Макар и да има за своя легитимна цел 
реалното упражняване на правото на платен 
годишен отпуск от военнослужещите и предот­
вратяването на злоупотребите с ползването