Държавен вестник, бр. 82, 2012 г., стр. 58

СТР.  58	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  82
е обжалваемост на всички решения на Коми­
сията, взети при осъществяване на предоста­
вените є от закона правомощия (чл. 11, ал. 1, 
т. 1 – 7 ЗОПДНПИ). Решенията могат да се 
систематизират в три категории: 1) решения 
с несамостоятелен, обслужващ развитието на 
процедурата характер – за внасяне на искане 
в съда за разкриване на банкова и търговска 
тайна, за удължаване срока на проверката, 
за връщане на преписката за събиране на до­
пълнителни данни (чл. 37, ал. 5 ЗОПДНПИ), 
за образуване на производство, включващо 
внасяне в съда на искане за налагане на 
обезпечителни мерки и иск за отнемане в 
полза на държавата на незаконно придобито 
имущество, за сключване на съдебна спогодба 
по чл. 79 ЗОПДНПИ с ответниците по иска; 
2) решения, които преустановяват развити­
ето на вече започналата законова процеду­
ра – за прекратяване на проверката по чл. 27 
ЗОПДНПИ, за отказ за образуване на произ­
водство по закона или за прекратяването му, 
и 3) решения, които обуславят възникването, 
изменението или прекратяването на трудови 
правоотношения с директорите на територи­
алните дирекции и инспекторите в тях (чл. 11, 
ал. 1, т. 6 ЗОПДНПИ).
Първо, от гледната точка на конституци­
онно установената система на правораздаване 
е абсолютно недопустимо контролът върху 
едни и същи по същество актове на адми­
нистрацията да се осъществява успоредно от 
различни по вид съдилища – в случая общи и 
административни. Няма никаква друга логика 
освен въпросът за законосъобразността на 
решенията на Комисията с преходен характер, 
насочени към развитието на производството 
по гражданския иск за отнемане на незакон­
но придобитото имущество, да бъде решаван 
в състезателния граждански процес пред 
компетентния да разгледа делото общ съд. 
Например, абсурдно е административният съд 
да е компетентен да се произнесе по процесу­
алната и материалната законосъобразност на 
решението за внасяне на искане за налагане на 
обезпечителни мерки, а на идентична правна 
основа общият съд да решава по същество за 
неговата основателност. Същото се отнася и за 
исканията за разкриване на банкова и търгов­
ска тайна, решението за продължаване срока 
на предварителната проверка, решението за 
внасяне на граждански иск в съответния общ 
съд, решението да се сключи съдебна спогодба. 
От двойствения характер на уредбата може 
да произтече единствено правна несигурност 
и тотален правораздавателен хаос.
Второ, в някои случаи въведената с чл. 11, 
ал. 5 ЗОПДНПИ обжалваемост пред адми­
нистративните съдилища е несъвместима с 
идеите и целите на самия закон. Не може 
да се спази изискването за дискретност на 
предварителната проверка (чл. 36 ЗОПДНПИ), 
след като решението за удължаване на срока 
на провеждането є трябва да се съобщи на 
засегнатия, за да се обезпечи правото му да 
обжалва по реда на АПК. Незабавното произ­
насяне на общия граждански съд по внесено 
от Комисията искане за вземане на обезпечи­
телни мерки (чл. 37, ал. 1 ЗОПДНПИ), което 
очевидно цели да изненада бъдещия ответник, 
няма да има абсолютно никакъв смисъл, 
ако същият може да обжалва пред съответ­
ния административен съд и предхождащото 
решение по чл. 11, ал. 1, т. 1 ЗОПДНПИ за 
внасяне на такова искане в компетентния да 
се произнесе общ съд.
Трето, правото на достъп до съд по чл. 120, 
ал. 2 от Конституцията, съответно – по чл. 6 
КЗПЧОС, не е предоставено абстрактно и без­
адресно, а само на онези лица, чиито признати 
от правото интереси са засегнати. Лицата, 
срещу които е внесен искът за гражданска кон­
фискация, могат да търсят съдебна защита чрез 
възраженията си пред съда, който разглежда 
делото. Проверяваните обаче не разполагат с 
обвързан с правото на собственост интерес да 
обжалват решенията на Комисията, с които се 
прекратява проверката по чл. 27 ЗОПДНПИ, 
отказва се образуването на производство или 
се прекратява образуваното производство. При 
осъществяване на предварителната проверка 
по ЗОПДНПИ хипотетично може да се навлезе 
в друга правно защитена сфера на проверява­
ните лица, свързана с обмена, движението и 
съхранението на информация за техния личен 
и семеен живот. Правните гаранции да не се 
злоупотребява с такава информация се съдър­
жат в необходимостта от съдебно разрешение 
при разкриване на банковата и търговската 
тайна (чл. 29 ЗОПДНПИ), задължението 
на специализираните органи да обработват 
информацията в съответствие със Закона за 
личните данни (чл. 34, ал. 4 ЗОПДНПИ) и 
установения парламентарен контрол върху 
дейността на Комисията (чл. 14 ЗОПДНПИ). 
Ако законодателят намери, че дори и при тези 
изисквания стандартът на защитата трябва да 
е още по-висок, би могъл да предвиди след 
прекратяването на процедурата засегнатият 
да бъде уведомяван, че е бил обект на про­
верка, или да се обезпечи унищожаване на 
съответните информационни носители. Пра­
возащитните механизми обаче не могат да 
бъдат от такова естество, което да изключва 
постигането на съобразените с принципите на 
Конституцията цели на закона, насочени към 
защита на правния ред и възстановяване на 
справедливостта в имуществените отношения.
Четвърто, ЗОПДНПИ не предоставя из­
рично на директорите на териториалните 
дирекции и инспекторите към тях статута на 
държавни служители, а и това не произтича