Държавен вестник, бр. 74, 2005 г., стр. 33

Б Р О Й  74
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  33
III. Относно отделните тълкувателни пи-
тания
Формулираните конкретни тълкувателни
питания в искането на ВКС имат общ знамена-
тел, който позволява да се изведе пред скоби
това, което ги обединява. А то е дали промени
в основния закон, концентрирани в рамките на
съдебната власт и насочени към прецизиране
на отделни функции на нейните органи, поста-
вяне на акценти или уточняване на техни пра-
вомощия или наименования, както и взаимо-
действието им в определени аспекти с институ-
ции на другите власти, представляват промяна
във формата на държавно управление.
Основният закон на държавата от 1991 г.
въведе нов конституционен модел на съдебна-
та власт, като установи основните є характе-
ристики в глава шеста. Единствено тук учреди-
телната власт използва определящия функцио-
нален момент —осъществяваната съдебна власт
чрез системата от органи—съдилища, прокура-
тура и следствие—като критерий за наимено-
вание на главата. В другите случаи е изведен
органът, чиято организация и дейност се уреж-
дат (Народно събрание, Президент на републи-
ката, Министерски съвет).
Цялостният анализ на разпоредбите от гла-
ва шеста на Конституцията показва, че по воля-
та на ВНС в осъществяването на съдебната
власт, макар и с различна степен на интензив-
ност на правната защита, служейки си с различ-
ни методи и постигайки в крайна сметка разли-
чен правен ефект, участват три категории орга-
ни—съдилища, прокуратура и следствени орга-
ни. Те не са и не могат да бъдат равнопоставе-
ни. Конституционната рамка определя за всеки
от тях различна функция и всеки от тях с разли-
чен интензитет и с различни средства осигуря-
ва реализацията на съдебната власт. Основопо-
лагащите конституционни характеристики,
установени в чл. 117, разпростират обаче своето
значение върху цялата глава шеста. Водеща сред
тях е независимостта на съдебната власт. Чрез
този принцип е гарантирана нейната независи-
мост, но същевременно тази независимост е
обективно ограничена чрез конституционния
текст. При осъществяване на своите функции
съдиите, съдебните заседатели, прокурорите и
следователите се подчиняват само на закона (чл.
117, ал. 2 от Конституцията), но той е такъв,
какъвто го е приело Народното събрание и имен-
но неговата практическа реализация се осигуря-
ва чрез функционирането на съдебната власт.
Ако основополагащите конституционни ха-
рактеристики, визирани в чл. 117, се отнасят до
съдебната власт в нейната цялост, следващите
разпоредби на глава шеста уреждат специфика-
та относно трите категории органи, очертават
най-общо и по необходимост с висока степен на
абстрактност конституционната рамка за тях в
организационен и функционален аспект. Дораз-
витието на тази уредба е в устройствения закон
за съдебната власт и процесуалните закони.
1. Относно приемането на разпоредба, с ко-
ято да се прогласи, че съдилищата в Република
България са основен носител на съдебната
власт и единствени осъществяват държавно
правосъдие
По дефиниция съдебната власт осъществява
правозащитната функция на държавата (чл. 119,
ал. 1 от Конституцията). Нейното конституци-
онно предназначение е чрез специфични сред-
ства за въздействие да осигури приложението
на закона, когато са застрашени или нарушени
права или законни интереси на всеки, който има
право на защита.
В организационен аспект съдилищата са в
основата на съдебната власт, а във функциона-
лен—тяхната дейност е най-същественото и
решаващо нейно проявление. Чрез праворазда-
вателния акт на съдилищата се решава правен
спор, с което спорното става безспорно и по
този начин чрез тяхната дейност се осигурява
най-интензивната и категорична правна защи-
та на гражданите, юридическите лица и държа-
вата. Няма система, основана на разделението
на властите и върховенството на правото, в която
изтъкнатото да не е вярно. Във всички консти-
туционни модели съдилищата са основен (в
някои и единствен) носител на съдебната власт.
В действащата Конституция на Република
България това качество на съдилищата, без да
е провъзгласено изрично, е неоспоримо. От
друга страна, съдържанието на чл. 119 налага
разбирането, че държавното правораздаване се
осъществява от конституционно установените
съдилища.
С оглед посоченото Конституционният съд
счита, че промяна в основния закон, с която се
прогласява изрично, че съдилищата са основен
носител на съдебната власт и единствени осъ-
ществяват държавно правораздаване, не пред-
ставлява промяна във формата на държавно
управление, както това следва и от сега съще-
ствуващата конституционна уредба на право-
мощията, функциите и задачите на съдилища-
та в Република България.
2. Относно приемането на разпоредба, с ко-
ято се преструктурира прокуратурата и се оп-
ределя, че правомощията є в рамките на съдеб-
ната власт са свързани само с поддържане на
обвинението пред съда
Според някои от заинтересованите страни
“не е ясно съдържанието” на такава евентуална
конституционна разпоредба (Камара на следо-
вателите), според други в искането за тълкува-
не “не се сочи какво съществено преструктури-
ране се има предвид” (Министерски съвет), а
според трети “питането по т. 2 е некоректно
формулирано” (СЮБ).
Конституционният съд намира, че това тъл-
кувателно питане съдържа всъщност два въп-
роса. Първият относно промени в структурата
(преструктуриране), а вторият относно измене-
ния в правомощията на прокуратурата. Съдът