Държавен вестник, бр. 81, 2010 г., стр. 12

СТР.  12	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  81
само от лица, които имат образователната 
и научна степен „доктор“. Практическата 
дейност задължително слага своя отпечатък 
върху съдържанието и начина на оценка на 
подготвяния дисертационен труд. Не е работа 
на закона обаче да влиза във вековния спор кое 
научно направление е по-сложно и по-тежко. 
Най-сетне съображението, че някои висши 
училища имат по-широк предмет на дейност 
и се занимават наред с наука и преподаване 
и с други дейности, също не може да бъде 
основание, което да обоснове разликата в 
правното положение на една част от техния 
академичен състав в сравнение с останалите 
висши училища. Всички висши училища се 
създават с една и съща цел – да осъществя­
ват преподаване в съответни научни области 
и да извършват научни и научно-приложни 
изследвания. Всяко научно направление има 
връзка и отношение към някакви практи­
чески нужди. Няма основания следователно 
в едни от тях по отношение на една част от 
академичния им състав да се установяват 
специални правила. 
Ето защо чл. 18, ал. 2 ЗРАСРБ противоречи 
на чл. 6 от Конституцията.
9. Групата народни представители поддър­
жат, че чл. 24, 25, 26, 27, 28 и 29 ЗРАСРБ също 
трябва да бъдат обявени за противоконститу­
ционни, защото дават възможност, без да се 
извърви нормалният път на научно развитие, 
да се заемат академичните длъжности „про­
фесор“ и „доцент“ и по този начин водят до 
неравнопоставеност (чл. 6 от Конституцията). 
Разпоредбите, които се атакуват в искането, 
засягат въпросите за условията и реда за за­
емане на академични длъжности и са част 
от философията на Закона за развитието на 
академичния състав в Република България. В 
основата на реформата, която той прави, стои 
идеята да се ликвидират съществуващите по 
отменения закон научни звания „професор“ 
и „доцент“ и макар да използва идентична 
терминология да ги замени със съвсем нова 
вече длъжностна система в научната йерар­
хия, при която титлите „професор“ и „доцент“ 
имат правна стойност само като длъжности 
в рамките на конкретно висше училище или 
научна организация, без да са признак на 
личен статус. Съответно мястото на уредбата 
относно условията за заемане на академична 
длъжност е в правилниците на висшите учи­
лища и научните организации, а обсъжданият 
закон следва да зададе само нейната най-обща 
рамка. Според искането обаче ограничаването 
на законовата регламентация единствено до 
изискване за представяне на научни трудове, 
изследвания, разработки и творчески пости­
жения като основание за заемане както на 
академична длъжност „професор“, така и на 
академичната длъжност „доцент“ е предпос­
тавка за неравнопоставеност. 
Законът за развитието на академичния 
състав в Република България въвежда йерар­
хически подредена система на академични 
длъжности, която се отнася до всички висши 
училища и научни организации. Колкото обаче 
до условията, които трябва да се изпълнят, за 
да се заеме всяка от така установените длъж­
ности, атакуваният закон предлага насреща 
общи еднотипни по съдържание текстове, а 
не съответна на системата диференциация. 
Става дума за чл. 24, ал. 1, чл. 26, ал. 1 и 
чл. 29, ал. 1 ЗРАСРБ. По този начин, като се 
отказва да диференцира условията за заемане­
то на различните в йерархическата стълбица 
академични длъжности, атакуваният закон 
отстъпва от правилото да третира различ­
ното различно и не изключва възможността 
удовлетворяването на едни и същи условия 
да позволи постигането на различен резултат.
Законът си поставя за цел да даде уредба 
на отношенията, свързани с научните степени 
и академичните длъжности. Определящи за 
тези отношения, в смисъл, че оформят тяхното 
съдържание и специфика, са условията, при 
които ще се придобиват, упражняват и пре­
кратяват права. Иначе правното регулиране 
остава без предмет. Законът за развитието на 
академичния състав в Република България 
подминава този въпрос и делегира уредбата му. 
В чл. 26, ал. 1 и чл. 29, ал. 1 ЗРАСРБ се визира 
представянето на материали и документи, но 
въобще не изясняват какви условия трябва да 
бъдат покрити, за да може съответното лице 
да бъде „професор“ или „доцент“. Едва ли 
смисълът на тези, както ги определя законът, 
академични длъжности се изчерпва с това, 
че съответните лица имат трудов договор с 
някое висше училище или научна организа­
ция. Не това е определящото за позицията 
на тези хора в обществото. Естествено е от 
тях да се изискват да представят научни тру­
дове, научно-приложни разработки, обучение 
на докторанти и т. н. и когато атакуваният 
закон сочи само това, той всъщност „бяга“ от 
същината на уредбата. Идеята тези условия да 
се развият в единни държавни изисквания и в 
правилниците на висшите училища и научните 
организации може да се реализира само при 
условие, че Законът за развитието на акаде­
мичния състав в Република България съдържа 
достатъчно категорична уредба. Лансирането 
на някои критерии, като брой цитати, брой 
публикации в чужди научни издания и т. н. 
първо не могат да важат за всички научни 
направления и второ дори те са повече свър­
зани с количеството, а не с качеството научни 
резултати. Законът следователно е длъжен да 
определи условията за заемане на академична 
длъжност и едва на тази основа да се мисли 
за конкретните критерии и то в рамките на 
сродни научни направления. Интересно е, 
че атакуваният закон не възприема еднакъв 
подход към научните степени и академичните