Държавен вестник, бр. 101, 2015 г., стр. 86

СТР.  86	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  101
ризира със свръхкапацитет, фрагментарност и 
дисбаланси, които се отразяват негативно на 
икономическата ефикасност, и същевременно 
не допринася за подобряване на качеството 
на грижите.
Осигуреността с болнични легла е отно-
сително висока, но е съизмерима с други 
европейски страни с добре развита здравна 
система. Основна причина за неефикасността 
на болничната система не е високият общ брой 
на болничните легла, а неефективната структу-
ра на болничните легла с превес на леглата за 
активно лечение и ниска осигуреност с легла 
за дългосрочна грижа, както и големият брой 
болници (4,4 болници на 100 000 жители при 
2,7 болници на 100 000 жители средно за ЕС). 
Въпреки това, поради липса на ефективна 
регулация, нараства броят на разкритите нови 
болнични заведения и структури за активно 
лечение, основно в частния сектор. Много от 
новите участници на пазара са специализи-
рани лечебни заведения, които предпочитат 
да се съсредоточат върху най-доходоносните 
услуги. Съществуващите болници също се 
стремят към разкриване на нови отделения, 
за да сключват договори с Националната 
здравноосигурителна каса за предоставянето 
на допълнителни скъпоплатени услуги.
Наличната болнична инфраструктура е 
неравномерно разпределена на територията на 
страната, със свръхконцентрация на болнич-
ни структури, в т.ч. високоспециализирани, в 
определени центрове и недостиг на капацитет 
за задоволяване на базови потребности от бол-
нична помощ в много райони на страната. Тази 
инфраструктура реализира по-високо от сред-
ното за ЕС потребление на болнични услуги. 
За периода 2005 г. – 2013 г. хоспитализациите 
са нараснали от 20,8 до 30,6 през 2013 г. на 
100 души от населението. Хоспитализациите 
в България са с близо 40 процента повече в 
сравнение с по-неотдавна присъединилите се 
държави – членки на ЕС. 
Анализът на хоспитализациите в България, 
изготвен от Световната банка13 през 2013 г., 
показва, че поне 20 процента от стационарно 
извършените процедури в болници е можело 
да бъдат извършени в амбулаторни условия. 
Например в момента по-малко от 3 % от хи-
рургичните операции в България се извършват 
под формата на амбулаторна хирургия, докато 
в Холандия делът на амбулаторните операции 
е по-близо до 50 %. По експертни анализи 
повишаването на процента на амбулаторната 
хирургия дори само до 30 % ще спести при-
близително 2 милиона леглодни годишно, ще 
повиши качеството и ще позволи на паци-
ентите да се възстановяват в домовете си, а 
не в болниците. Едновременно с това много 
болници за активно лечение са натоварени с 
пациенти за дългосрочно лечение.
Средният болничен престой постоянно 
намалява след 2000 г. и е относително ни-
сък в сравнение с останалите страни в ЕС. 
Макар такова намаляване да е в съзвучие с 
напредъка в медицината, през същия период 
тенденциите, свързани със заетостта на бол-
ничните легла, ясно сочи системна неефек-
тивност, произтичаща от големия брой легла 
и болници. Настоящото равнище от 72 % 
годишна използваемост на леглата е много 
ниско, особено като се има предвид големият 
дял дейности, които могат да се предоставят 
в извънболнични условия. 
Проучване, извършено от Световната 
банка, на изразходваните държавни средства 
в различните страни10 показва, че България 
изразходва сравнително повече средства за 
болнични услуги – 52 % от всички здравни 
разходи, което надвишава с близо 20 процент-
ни пункта дела, предназначен за болнична 
помощ в другите страни. 
Основните причини за бързото нарастване 
на разходите за болнична помощ са свързани 
с въведените механизми на финансиране от 
НЗОК. Разплащането на болниците става на 
база на свободно реимбурсиране на разходи-
те за предоставените услуги без съществени 
ограничения за броя на исканията за плащане, 
представяни от болниците. Един от основните 
признаци на тази тенденция е много по-ви-
соката от международните норми честота 
на повторните хоспитализации в болниците. 
Друга причина за нарастващите болнични 
разходи е снижаването на т.нар. „хоспита-
лизационен праг“ от страна на лекарите в 
извънболничната помощ поради въведените 
лимитиращи фактори и липсата на мотивация 
да провеждат лечение в амбулаторни условия. 
Самите пациенти търсят болничните услуги, 
тъй като те понякога осигуряват по-безпро-
блемен и безплатен достъп до диагностични 
и лечебни процедури в сравнение с извънбол-
ничната помощ.
За оптимизиране на болничния сектор е 
необходим широк обхват от интервенции. 
Крайната цел е оптимизиране на мрежата от 
болниците за активно лечение и намаляване 
на броя на леглата в тях при запазване и 
увеличаване на възможностите им за интен-
зифицирано лечение на остри заболявания, 
развитие на високотехнологични диагностични 
и лечебни услуги при нарастване на подкре-
пящата роля на системата за извънболнична 
помощ, структурите за рехабилитация, про-
дължително лечение, дългосрочни грижи и др.
Постигането на напредък по отношение 
на тази цел следва да бъде реализирано чрез 
мерки, насочени към ефективна регулация, 
основана на здравните потребности и фи-
нансови стимули, които се предоставят на 
доставчиците на медицински услуги. 
Преструктурирането на болничния сектор 
изисква активна политика за преодоляване