Държавен вестник, бр. 102, 2010 г., стр. 16

СТР.  16	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  102
родното събрание се отличава от мандата на 
народния представител. Има общи и „лич­
ни“ (персонални) основания за предсрочно 
прекратяване (Решение № 8 от 1993 г., к.д. 
№ 5 от 1993 г.). Анализът на основанията 
показва, че има връзка и в съдържателно и 
във времево отношение между тях. Пълният 
мандат на народния представител е четири 
години – изтичане на срока на легислатурата. 
Тя може да бъде съкратена при предсрочно 
прекратяване пълномощията на Народното 
събрание, ако не се състави правителство и 
пропаднат проучвателните мандати. Според 
чл. 160, ал. 3 от Конституцията пълномощията 
на Народното събрание се прекратяват и с 
произвеждане на избори за Велико Народно 
събрание; легислатурата може да бъде удъл­
жена при извънредно положение (чл. 64, ал. 1 
и 2 от Конституцията; вж. и Решение № 1 от 
1992 г., к.д. № 18 от 1991 г., Решение № 20 от 
1992 г., к.д. № 30 от 1992 г.). Прекратяването 
на пълномощията на Народното събрание 
прекратява и тези на народния представител. 
Краят на неговия мандат обаче може да не 
съвпадне с края на легислатурата. Той може да 
бъде предсрочно прекратен на индивидуално 
основание, посочено в чл. 72 от Конституцията, 
„без изброяването да е изчерпващо“, поради 
това, че има уредени и особени хипотези. 
Мандатът може да бъде за доизкарване на 
прекъснат или прекратен мандат. Може да има 
заместващ и възобновен мандат. Конститу­
цията познава и прекъсване на депутатските 
пълномощия (чл. 68, ал. 2 от Конституцията) 
и овакантяване на депутатския мандат. В 
Тълкувателно решение № 8 от 1993 г., к.д. 
№ 5 от 1993 г. е посочено, че „…продължител­
ността на мандата на народния представител 
поначало съвпада с легислатурата на Народ­
ното събрание, определена в чл. 64, ал. 1 от 
Конституцията. Когато изтече мандатът на 
Народното събрание и се прекратят неговите 
пълномощия (чл. 64, ал. 3 от Конституцията), 
се прекратяват пълномощията и на всеки един 
от народните представители. Тъй като всеки 
народен представител е носител на … мандат, 
Конституцията предвижда и лични основания 
за прекратяване на пълномощията. Те имат 
персонален характер“. Няма основание Кон­
ституционният съд да отстъпи от разбирането, 
изразено в това тълкувателно решение. Касае 
се за персонални основания, които не са във 
връзка с изтичане легислатурата на Народ­
ното събрание. Осъществяването им води до 
предсрочно прекратяване на пълномощията на 
народния представител при запазване мандата 
на държавния орган.
Конституционно понятие е и президент­
ският мандат (чл. 95, ал. 1 от Конституцията). 
Мандатът е петгодишен. Допуска се преизби­
ране само за още един мандат за разлика от 
мандатността на народните представители. Тук 
е невъзможно да се говори за общи и персо­
нални основания за предсрочно прекратяване 
на мандата. Предсрочно прекратяване може 
да се извърши на предвидените в чл. 97 от 
Конституцията четири основания. Съобразно 
с правомощията на президента в действие е 
принципът на непрекъсваемост – чл. 97 от 
Конституцията (вж. и Решение № 2 от 1991 г., 
к.д. № 24 от 1991 г.).
Няма изрична разпоредба в Конституци­
ята за срок на мандата на правителството. 
Определено е началото, но не е установен 
срок на пълномощията. Тази особеност се 
дължи на начина, по който се формира Ми­
нистерският съвет от Народното събрание, 
и правомощията, които той има (чл. 105 
от Конституцията). Продължителността на 
мандата зависи, първо, от легислатурата на 
Народното събрание и, второ, от доверието на 
парламента (вж. Решение № 20 от 1992 г., к.д. 
№ 30 от 1992 г.). При всяка нова легислатура 
започва мандат на ново правителство. Спе­
цифични са и основанията за прекратяване 
на мандата. Когато няма нова легислатура, 
основанията за предсрочно прекратяване са 
вот на недоверие на цялото правителство или 
на министър-председателя и подаване и прие­
мане на оставката на министър-председателя. 
Член чл. 111, ал. 1 от Конституцията посочва 
и смъртта на министър-председателя. Основа­
нията са съобразени с особеното място и роля 
на министър-председателя в правителството, 
с неговите функции, с принципа на екипност 
и єерархичност. 
В определени случаи Конституцията съз­
нателно е оставила въпросите да се уреждат 
на законово ниво. Такива са случаите със 
законите, основани на чл. 129 – 130, чл. 132а, 
146, 152. Този подход предоставя възможност 
за различни уредби и различен режим в грани­
ците на конституционната рамка и съобразно 
общата абстрактна мярка, която се опреде­
ля от основните начала на Конституцията. 
Иначе устройствените закони не биха могли 
да съобразят организационната структура на 
органите и институциите с функциите, които 
са им предоставени. За съдебната власт е 
установено комбинирано решаване на въпро­
сите на мандата – в Конституцията и в ЗСВ. 
Законовата уредба се изгражда съобразно 
конституционните положения на чл. 129, ал. 2, 
чл. 130, ал. 6, чл. 131 и 132а от Конституцията 
(вж. и Решение № 8 от 2006 г., к.д. № 7 от 
2006 г., Решение № 8 от 2007 г., к.д. № 5 от 
2007 г.). Различният режим на мандатност 
на органи, установени от закон, се отнася и 
до евентуалните промени в правната уредба. 
Изводът е, че правният режим на мандата 
на различните органи е различен. Парла­
ментарният мандат е различен от мандата 
на президента, на Министерския съвет, от 
мандатите в изпълнителната власт, в съ­