Държавен вестник, бр. 20, 2016 г., стр. 9

БРОЙ  20	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  9  
държавата създава за себе си привилегиро-
вано положение, позволяващо є да внася в 
занижен размер здравноосигурителни вноски 
за посочените в чл. 40 ЗЗО категории лица, 
осигурени за нейна сметка.
Висшият адвокатски съвет застъпва стано-
вището, че оспорената разпоредба на чл. 45, 
ал. 2 ЗЗО се отнася до ключов момент от 
съдържанието на задължителното здравно 
осигуряване и неговата най-съществена част: 
да осигури правото на достъпна медицинска 
помощ като израз на конституционното право 
на здравно осигуряване, което пък е основната 
форма, в която се реализира конституционно-
то право на здраве на гражданите по чл. 52, 
ал. 1 от Конституцията. Разделянето на дос-
тъпната медицинска помощ на два пакета 
води до нейното раздробяване, като двете 
є части, наречени пакети, се степенуват по 
важност на основен и допълнителен и това 
нарушава основното конституционно право 
по чл. 52, ал. 1 от Конституцията. Разделя-
нето на пакетите не съдържа гаранции, че 
достъпната медицинска помощ в посочения 
смисъл ще бъде осигурена и създава реална 
опасност, че възприетото в закона разрешение 
е продиктувано от фискални, а не от соци-
ални съображения. Оспорената разпоредба 
е с неясно и неопределено съдържание, за-
щото не установява критериите за извърш-
ване на разделянето и разпределението на 
дължимата медицинска помощ, и възлага 
извършването на разделението на най-ни-
ския по степен подзаконов нормативен акт 
по чл. 7 от Закона за нормативните актове 
(ЗНА) (ДВ, бр. 27 от 3.04.1973 г.) – наредба 
на министъра на здравеопазването. Не е 
допустимо такова високо по ранг и свърза-
но с живота на гражданите основно право, 
каквото е конституционното им право на 
здраве, да бъде предоставено за уреждане в 
съществената част от съдържанието си на 
ведомствен подзаконов нормативен акт. Дър-
жавата чрез законодателния си орган е уста-
новила в чл. 40, ал. 4а ЗЗО по-благоприятни 
разрешения при определянето и плащането 
на дължимите здравноосигурителни вноски, 
които тя дължи като осигурител на лицата по 
чл. 40, ал. 3 ЗЗО. Отрицателните последици 
от прилагането на оспорената разпоредба не 
се изчерпват само с неравенството на държа-
вата като осигурител с другите осигурители 
на здравно осигуряване, а те се отразяват 
и на финансовото обезпечаване на цялата 
система на здравното осигуряване.
Асоциацията на дружествата за здрав-
но застраховане излага съображения, че с 
изменението на чл. 45, ал. 2 ЗЗО се нару-
шава принципът на равнопоставеност на 
българските граждани при ползването на 
гарантираното от задължителното здравно 
осигуряване безплатно медицинско обслуж-
ване и се създава правна възможност една 
част от гражданите с по-добри материални 
възможности да заплащат за своевременното 
им предоставяне на необходимата медицин-
ска помощ (лично или чрез сключване на 
застраховка), а останалите да чакат, докато 
се намери възможност за лечението им, без 
да заплащат допълнително за него. Правото 
на ползване на безплатно медицинско об-
служване се урежда на практика с нормати-
вен акт на министъра на здравеопазването, 
а в случаите на попадане на заболяването 
в „допълнителния“ пакет гражданите ще 
заплащат два пъти лечението си – чрез за-
дължението си да внасят личните си вноски 
по задължителното здравно осигуряване и 
втори път ще бъдат принудени да заплатят 
за него, когато не искат да чакат, и то по 
цени, свободно определени от всяко лечебно 
заведение. Заключава, че с изменението на 
чл. 45, ал. 2 ЗЗО на практика се цели да 
се узаконят лимитите на средствата, които 
НЗОК налага на лечебните заведения за 
болнична помощ, и да се узакони принудата 
пациентът да заплаща за своето лечение.
Конституционният съд, като обсъди ус-
тановените по делото факти, доводите в 
искането и съображенията в становищата 
на заинтересованите страни, прие следното:
І. Относно искането по чл. 45, ал. 2 ЗЗО: 
В редакцията преди извършеното измене-
ние със ЗИД ЗЗО (ДВ, бр. 48 от 27.06.2015 г.) 
разпоредбата на чл. 45, ал. 2 ЗЗО определя 
цялата медицинска помощ по ал. 1, с изклю-
чение на т. 11, 12 и 15, като основен пакет, 
гарантиран от бюджета на НЗОК, и делегира 
на министъра на здравеопазването опреде-
лянето му с наредба. Легалното определение 
на понятието „основен“ пакет по смисъла на 
Закона за здравното осигуряване в редакци-
ята преди посоченото изменение се съдържа 
в § 1, т. 2 от допълнителните разпоредби на 
закона и представлява определени по вид и 
обхват дейности, по отделни специалности, 
дейности за лечение на определени заболя-
вания или на група заболявания, които са 
достъпни за всички здравноосигурени лица 
в обем, при условия и по ред, определени в 
Националния рамков договор. 
В оспорената разпоредба на чл. 45, ал. 2 
ЗЗО след изменението є, извършено с § 10, 
т. 2 ЗИД ЗЗО (ДВ, бр. 48 от 2015 г.), в изре-
чение първо думата „основен“ е заличена, а 
в изречение второ се предвижда пакетът да е