Държавен вестник, бр. 104, 2023 г., стр. 12

СТР.  12	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  104
което стопанската дейност не може да бъде 
преценявана „от гледище на един изолирано 
взет конституционен принцип“, тъй като „при 
определяне на границите на държавното ре­
гулиране значение имат и други принципи и 
осъществяването на основните права става 
винаги в определена обществена и социална 
среда“. От тази гледна точка въвеждането на 
ограничения за извършване на точно опреде­
лен вид търговска дейност по съображения за 
балансиране с други конституционни ценности 
самї по себе си не е в състояние да обуслови 
нарушаване на Основния закон. Във връзка 
с това следва също да се има предвид, че 
според действащата законова уредба частната 
охранителна дейност не се упражнява сво­
бодно, а въз основа на лиценз, издаван при 
предпоставки и по ред, предвидени в закона, 
като по този начин държавата е гарантирала 
еднакви правни условия за извършване на 
тази дейност от всички търговци именно 
в съзвучие с конституционното изискване 
на чл. 19, ал. 2 от Основния закон. Нещо 
повече – след като търговецът е избрал да 
осъществява частна охранителна дейност при 
условията на законово уредения лицензионен 
режим, той се е подчинил на установените от 
законодателя ограничения при осъществяване 
на тази дейност (в този смисъл Решение № 1 
от 2002 г. по к.д. № 17/2001 г.), включващи и 
възможността за отнемане на издадения му 
лиценз при определени предпоставки. След 
като конституционосъобразността на самия 
лицензионен режим за извършване на част­
на охранителна дейност не се поставя под 
съмнение поради накърняване на правото 
на свободна стопанска инициатива, това 
конституционно признато право не може да 
бъде накърнено на самостоятелно основание 
и поради отказ за издаване на лиценз или 
неговото отнемане на предвидено в закон 
основание. Следва също така да се има пред­
вид, че отнемането на лиценза за определен 
вид стопанска дейност не лишава търговеца 
от възможността да упражни правото си на 
свободна стопанска инициатива в други об­
ласти на пазарното стопанство.
Според съда оспорената законова уредба 
не засяга и конституционното право на труд 
(чл. 48, ал. 1 от Конституцията) на ангажи­
раните в търговското предприятие работници 
и служители, които не са адресати на раз­
поредбата на чл. 49, ал. 1, т. 2 ЗЧОД, пораж­
даща непосредствено действие единствено 
в правната сфера на търговеца, на когото е 
издаден лиценз за частна охранителна дей­
ност. Възможността на това основание да 
бъдат прекратени трудовите правоотношения 
с някои или с всички негови работници и слу­
жители е изцяло опосредена и хипотетична и 
е обусловена от начина, по който търговецът 
e преценил да организира дейността си след 
лишаването му от правото да осъществява 
частна охранителна дейност. По същество 
такава възможност може да е налице при 
всяко отнемане на лиценз за извършване на 
каквато и да е подлежаща на лицензиране 
по силата на закон стопанска дейност, което 
не може да постави под въпрос конституци­
оносъобразността на съответната законова 
уредба, приета въз основа на дискрецията на 
държавата да създава правила и да упражнява 
контрол върху стопанската дейност в защита 
на конституционни ценности.
Колкото до поддържаното от вносителя, 
че оспореният закон накърнява необосновано 
правото на собственост върху капитала на 
търговското дружество, следва да се обърне 
внимание, че отнемането на лиценза по ни­
какъв начин не се отразява нито на самото 
съществуване на дружеството като правен 
субект, което произтича от вписването му 
в търговския регистър (чл. 67 ТЗ), нито на 
правата на съдружниците върху капитала. 
При това, доколкото предоставянето на ли­
ценз изисква вече регистрирано търговско 
дружество, неговият капитал, формиран от 
имуществените вноски на съдружниците, по 
подразбиране е набран преди лицензирането 
и последващото отнемане на лиценза не го 
накърнява, тъй като за напусналия, освободен 
или изключен съдружник са налице законови 
гаранции за получаване на равностойността 
на дела му.
Съдът приема, че оспорената законова 
уредба засяга презумпцията за невиновност 
по чл. 31, ал. 3 от Основния закон, доколкото 
поставя привлеченото като обвиняем физичес-
ко лице пред необходимостта извън наказа­
телното производство да предприеме, респ. да 
понесе последиците от действия, отразяващи 
се на правната му сфера. В противен случай 
за търговеца, който в общата хипотеза е трето 
лице, което няма отношение към предпола­
гаемото престъпление, настъпва неблагопри­
ятен резултат, ограничаващ стопанската му 
дейност въз основа на недоказано с влязла 
в сила присъда обвинение за извършено от 
другиго престъпление.
След като е налице засягане на консти­
туционно признато право на гражданите, 
преценката за конституционосъобразност 
на оспорения закон налага да се изследва 
налице ли е легитимно основание за това. 
Конституционният съд е последователен в 
своята практика, че ограничението на едно 
основно право е допустимо, но само когато 
това се налага, за да бъдат охранени висши 
конституционни ценности (Решение № 3 от 
2019 г. по к.д. № 16/2018 г., Решение № 4 от 
2021 г. по к.д. № 1/2021 г.). Възможността 
дадено основно право да бъде ограничено в 
името на друга конституционна ценност по­
ставя въпроса за конституционните предели на 
намеса в защитеното от нея съдържание. С цел 
да бъдат определени границите на допустима 
намеса на държавата по отношение на основ­
ните права в практиката си Конституционният