Държавен вестник, бр. 36, 2019 г., стр. 32

СТР.  32	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  36
но-отменителна, тъй като тя се произнася по 
валидността, допустимостта и правилността 
на оспореното първоинстанционно решение, 
а не до законността на оспорения админи-
стративен акт. Или ако в първоинстанцион-
ното производство административният съд се 
произнася по законосъобразността на оспоре-
ните административни актове, при засилено 
служебно начало, характерно за администра-
тивния процес, то касационното производство 
(т. е. втората инстанция), което се задейства 
при жалба или протест, се явява ефективна 
преграда срещу нищожни, недопустими и 
неправилни решения на административен 
съд с обща компетентност и премахването 
на втората инстанция в посочените по-горе 
случаи, уредени в специални закони, води до 
отслабване защитата на засегнатите права на 
гражданите, юридическите лица и държавата.
Практиката по премахване възможността 
за касационно обжалване на съдебни акто-
ве в административното производство не 
е изолирана, като този факт е посочен и в 
Тълкувателно решение № 8/2018 г. по к. д. 
№ 13/2017 г. на Конституционния съд, където 
са изброени пет законодателни изменения в 
ЗУТ, ЗОбП, ЗООС, ИК, ЗСВ, довели до отпада-
не на възможността за касационно оспорване 
на решения на административни съдилища.
Тази тенденция по ограничаване на об-
жалването на първоинстанционни съдебни 
актове в административното производство 
се очертава и от промените в АПК, предмет 
на настоящата процедура пред Конституци-
онния съд, както чрез препятстване на въз-
можността за касационно обжалване, така 
и чрез увеличаване размера на държавните 
такси, въвеждане за първи път на държавни 
такси в някои процедури по обжалване, про-
мяна в съотношението на размера на таксите, 
събирани в първоинстанционния процес и 
касацията, както и въвеждане за първи път 
на пропорционални такси при „определяем 
материален интерес“. 
Законодателят всъщност чрез общите и не-
достатъчно подкрепени с данни неубедителни 
мотиви за провежданата законодателна поли-
тика в тази област, водещи до ограничаване 
правото на защита чрез премахване възмож-
ността за обжалване на първоинстанционен съ-
дебен акт в административното производство, 
превръща правилото за двуинстанционност 
на административния процес в изключение. 
Не можем да се съгласим с тезата, че е доста-
тъчно произнасяне на една съдебна инстанция 
само защото административното производ-
ство имало тази особеност, че предполагало 
предходно оспорване по административен ред 
пред по-горестоящ административен орган. 
В АПК са регламентирани два вида контрол 
на актовете и действията на администраци-
ята – административен и съдебен. Админи-
стративният контрол е йерархичен контрол 
за законосъобразност и за правилност на ад-
министративните актове. Осъществява се от 
органа, който в съответната административна 
структура е непосредствено по-горестоящ на 
органа, издал административния акт – той 
не е независима институция извън систе-
мата на изпълнителната власт. Посоченото 
„квази“ производство се развива в рамките 
на съответната административна структура, 
която няма характеристиката на независим и 
безпристрастен орган, какъвто е съдът, или в 
този случай контролът е в рамките на една 
от властите. 
По тези съображения, отчитайки посоче-
ната специфична особеност на администра-
тивното производство, неубедително е да се 
поддържа, че са спазени стандартите на пра-
вовата държава, и по-конкретно принципът 
за „достатъчност на контрола“. Вярно е, че 
общото разбиране за осигуряването на дос-
тъп до съд в конкретната ситуация е спазено, 
предвид възможността за оспорване пред 
първоинстанционен административен съд, но 
хаотичните и без ясна концепция промени в 
отделни закони, премахващи възможността за 
обжалване на първоинстанционен съдебен акт 
в административното производство, водят до 
ограничаване на права на участниците в него 
и не укрепват доверието в съдебната система 
(при поставена генерална цел на законовите 
изменения да се разтовари Върховният съд), 
нито се подпомага работата на администра-
цията по точното прилагане на закона при 
всеки отделен случай.
Не е за пренебрегване и обстоятелството, 
че първоинстанционните административни 
съдилища заседават в състав от един съдия и 
постановените от тях съдебни актове влизат 
в сила, като се препятства проверката им за 
законосъобразност от по-горна инстанция, 
заседаваща в троен съдебен състав, така как-
то се развива производството по значителен 
брой дела в гражданското, търговското и на-
казателното производство, където актове на 
първоинстанционни съдилища, които са на 
най-ниското стъпало в йерархичната система 
на съдилищата, се проверяват от въззивен 
съд – окръжен или апелативен, а като каса-
ционна инстанция – Върховен касационен съд. 
Тук от значение е и обстоятелството, че за 
България върховните съдилища са съдилища 
по прилагане на правото.
Чрез възлагане на административните съ-
дилища с обща компетентност на разглеждане 
на административни спорове, породени вслед-
ствие приложението на голяма група закони, 
подзаконови нормативни актове и пр., които 
се характеризират с твърде голяма динамика, 
предвид множеството законодателни измене-
ния в тях за кратки периоди от време едва 
ли би могло да се поддържа, че формираната