Държавен вестник, бр. 94, 2002 г., стр. 12

С Т Р .  12
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  94
който има право на окончателно решение.
Държавната комисия по сигурността на инфор-
мацията според чл. 4, ал. 1 ЗЗКИ е държавен
орган, който осъществява политиката на Репуб-
лика България за защита на класифицираната
информация. Според чл. 6, ал. 1 от същия закон
членовете є се определят с решение на Минис-
терския съвет. Оттук следва, че тя е админи-
стративно независима от структурите на Ми-
нистерството на вътрешните работи. Нейната
дейност, структура и организация на работа се
определят с устройствен правилник, приет от
МС (чл. 5 ЗЗКИ). Във връзка с това є положе-
ние чл. 69 изключва всякакво обжалване, кога-
то отказът, прекратяването или отнемането на
разрешение за класифицирана информация са
дадени от нея.
Законодателят е приел това поради необхо-
димостта да се запази реално секретността на
съответната информация, което се налага от
гледище на националната сигурност.
Ограниченията на съдебното обжалване са
във връзка с работата със секретни материали,
достъпът до които може пряко да засегне наци-
оналната сигурност. Разкриването на източни-
ците и данните, които са довели специализира-
ните органи до отказ, прекратяване или отнема-
не на разрешение, също така засяга интересите
на сигурността. От друга страна, тук не се посяга
върху правото на труд (чл. 48 от Конституция-
та), тъй като става въпрос за определено качес-
тво на лицето, наличието на “надеждност” по
смисъла на ЗЗКИ, без което то не би могло да
осъществява определена дейност. Конституци-
онното право на труд не е абсолютно (Решение
№ 18 от 1997 г. на КС—ДВ, бр. 110 от 1997 г.).
Извършването на една или друга работа е често
свързано с определена квалификация, която се
изисква. Без нея не може да се заема съответна-
та длъжност. Работодателят има право да пре-
цени наличието или отсъствието на определени
качества, които са необходими в дадена област.
В Решение № 2 от 1999 г. по к.д. № 33 от 1998 г.
(ДВ, бр. 8 от 1999 г.) Конституционният съд е
застъпил становището, че ограничението на пра-
вото на труд не бива да бъде въз основа на крите-
рии, които противоречат на Конституцията.
В случая отказването, прекратяването или
отнемането на достъп до класифицирана ин-
формация се правят въз основа на конституци-
онно защитени критерии—интересите на наци-
оналната сигурност.
Националната сигурност е посочена в глава
първа— “Основни начала”, от Конституцията.
Конституционно националната сигурност се
гарантира от въоръжените сили (чл. 9 от Кон-
ституцията). Заедно с това чл. 24, ал. 2 от Кон-
ституцията сочи, че една от основните цели на
външната политика на Република България е
националната сигурност.
Случаите, в които специализираните органи
по сигурността се произнасят за опазване на
класифицираната информация за държавна или
Като отчита обаче “голямото значение за де-
мократичната и правова държава на въведеното
с действащата Конституция общо право за съде-
бен контрол за законосъобразност на админи-
стративните актове (чл. 120, ал. 2 от Конституция-
та)” и че с изключването на някои администра-
тивни актове от обсега на съдебен контрол на
основание чл. 120, ал. 2 не трябва да се злоупотре-
бява (Решение № 8 от 1999 г. по к.д. № 4 от 1999 г.—
ДВ, бр. 47 от 1999 г.), Конституционният съд е
стигнал до извода, че изключението е предвиде-
но само когато “друга по-важна, но изрично кон-
ституционно прогласена ценност трябва да бъде
приоритетно защитена” пред конституционно
признатите основни права и свободи на гражда-
ните. Такава ценност например е посочена в сфе-
рата на националната сигурност.
В поредицата посочени решения, които ут-
върждават правото на съдебен контрол върху
административните актове, не се засяга проб-
лемът за националната сигурност и дали тя или
друга конституционна ценност трябва да бъде
предпочетена. При оспорените разпоредби на
ЗЗКИ се поставя именно този въпрос. Следва
да се има предвид, че няма конституционно
гарантирано право на достъп до класифицира-
на информация, което да бъде защитено с акце-
сорното право на съдебно обжалване. Докол-
кото в случая може да се говори за “право на
достъп” в смисъл на субективно право, то е
създадено по силата на закона, предоставя се
само на определени лица (чл. 3 ЗЗКИ), при на-
личието на определени условия (чл. 36—42
ЗЗКИ) и след завършването на законова проце-
дура (чл. 43—69 ЗЗКИ). По правило става въп-
рос за правомощие като условие за дейност,
свързана с достъп до класифицирана информа-
ция. В този смисъл то е не само право, а и задъл-
жение за съответното лице (например за слу-
жителите в различни служби, свързани с отбра-
ната или вътрешните работи). За възникването
на това правомощие е меродавна единствено
преценката на органа, който издава съответни-
те актове, при това тяхното издаване не се мо-
тивира—положение, което не е оспорено от
подателите на искането. Тази преценка не може
да бъде заменена от преценка на съда.
Правото на законодателя да изключи със
закон определени административни актове от
съдебно обжалване не се оспорва от КС. В
Решение № 18 от 1997 г. по к.д. № 12 от 1997 г.
(ДВ, бр. 110 от 1997 г.) той е казал изрично, че
тъй като в Конституцията не се съдържат кри-
терии, които да поставят под условие това пра-
вомощие на НС, въпросът е “в сферата на зако-
нодателната компетентност”.
При разглеждането на искането на групата
народни представители по това дело следва да
се посочи, че когато отказът, прекратяването и
отнемането на разрешението за достъп не са
дадени от ДКСИ, те не са безконтролни. Член
62 ЗЗКИ позволява да бъдат обжалвани по ад-
министративен ред пред ДКСИ. Последният е,