Държавен вестник, бр. 71, 2003 г., стр. 39

Б Р О Й  71
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  39
противоречие с чл. 14 във връзка с чл. 1 от Про-
токол 1 към Европейската конвенция за права-
та на човека и основните свободи, понеже по-
мощта за рехабилитация като парично средст-
во може да бъде обект на правото на собстве-
ност, а неговото упражняване съобразно цити-
раната норма от конвенцията не следва да се
осъществява чрез дискриминация, основана и
на “.... друг признак”, какъвто се явява това
физическо състояние на някои български граж-
дани. Нарушени се явяват и разпоредбите на
чл. 3 от посочената конвенция и чл. 29, ал.  1 от
Конституцията на Република България, поне-
же никой не може да бъде подлаган на унизи-
телно или унижаващо отношение. Същата про-
тиворечи и на чл. 8 от Закона за защита, реха-
билитация и социална интеграция на инвали-
дите, която разпоредба от своя страна урежда
конкретно правото на социална рехабилитация
и формулира нейното законово съдържание,
както и на разпоредбата на § 1, т. 1 от допълни-
телната разпоредба на закона, която дава ле-
гално определение на понятието “рехабилита-
ция” според него. Жалбоподателят констатира
противоречие и със Закона за бюджета на дър-
жавното обществено осигуряване за 2002 г.,
който включва консолидирания бюджет на
ДОО, бюджетите на фондовете и на НОИ, като
в разходните части на тези бюджети са предви-
дени няколко групи разходи, една от които е
“Група Б—Дейност 511: “Социални помощи и
обезщетения”. В нея е включено перо “парични
помощи за профилактика и рехабилитация”,
като разходите по него са съобразени с броя на
хората, които се очаква да придобият и/или осъ-
ществят правото на помощи за профилактика и
рехабилитация. Понеже законодателят в Кодек-
са за задължителното обществено осигуряване
и в Закона за бюджета на държавното общест-
вено осигуряване за 2002 г. не е предвидил раз-
граничаване между лицата със и без дефини-
тивни състояния, подзаконовият нормативен
акт на практика изключва за една категория
хора възможността да получават помощите,
които се отпускат за профилактика и рехабили-
тация, съгласно изискванията и предвиждани-
ята на тези нормативни актове от по-висок
ранг, в нарушение на основния принцип, въз
основа на който се осъществява държавното
обществено осигуряване, а именно равнопос-
тавеност на осигурените лица. По многост-
ранно изложените съображения от правно
естество жалбоподателят моли Върховния ад-
министративен съд да отмени обжалвания
пред него подзаконов нормативен акт—Ин-
струкция № 1 от 10.I.2002 г. (обн., ДВ, бр. 13/
2002 г.; изм., ДВ, бр. 118/2002 г.), в неговата
цялост като незаконосъобразен, респективно
да се прогласи неговата нищожност или в усло-
вията на алтернативност иска да се отмени раз-
поредбата на буква “в” на чл. 2, ал. 1, т. 4 от
него също като незаконосъобразна.
Ответната страна по жалбата—Национални-
ят осигурителен институт, чрез процесуалния
си представител юрисконсулт Стоил Гигов
оспорва същата, като излага становище, че
жалбата е процесуално недопустима, а разгле-
дана по същество—и неоснователна. Доводът
за нейната недопустимост се обосновава с лип-
сата на интерес от подаването на жалбата, по-
неже нейният вносител е фондация с обществе-
нополезна дейност и същата като такава след-
ва да бъде сезирана със сигнал или искане за
оказване на помощ от заинтересовани лица по
смисъла на Закона за Върховния администра-
тивен съд, а не да бъде подавана чрез управите-
ля є. Освен това този интерес в случая е опос-
реден, понеже обжалваният акт има за адресат
само физически лица, които са осигурени за
определени социални рискове съгласно разпо-
редбите на Кодекса за задължителното общес-
твено осигуряване. Процесуалната недопусти-
мост според ответната страна по жалбата след-
ва да бъде преценена и с оглед неговата право-
субектност като орган във връзка с разпоред-
бата на чл. 92, ал.  2 от Закона за съдебната власт
и на чл. 5, т. 1 от Закона за Върховния админис-
тративен съд, които посочват актовете на кои
органи подлежат на обжалване пред този съде-
бен орган. Последният довод за недопустимост
е този за просроченост на жалбата поради из-
тичане на срока за обжалване съгласно чл. 13,
ал. 2 от Закона за Върховния административен
съд. Възраженията по нейната неоснователност
се свеждат до липса на конкретни материал-
ноправни норми, по отношение на които може
да се установи по категоричен начин, че обжал-
ваният административен акт или негова разпо-
редба противоречат. Застъпва се становището,
че жалбоподателят не отграничава функцията
на НОИ по повод реализиране на профилакти-
ката и рехабилитацията на лицата по смисъла
на Инструкция № 1 от 10.I.2002 г. от осъществя-
ваната рехабилитация по смисъла на § 1, т. 1 от
ДР на Закона за защита, рехабилитация и соци-
ална интеграция на инвалидите от държавните
органи и организациите по чл. 6 от цит. закон.
Именно поради това същият се позовава и на
нарушаване на конституционни норми, както и
на норми от международни актове като Евро-
пейската конвенция за правата на човека и ос-
новните свободи.
Върховният административен съд, петчле-
нен състав, след като прецени доводите на стра-
ните и представените доказателства, приема
следното:
Жалбата е процесуално допустима.
Предмет на съдебния контрол за законосъ-
образност по реда на чл. 23 във връзка с чл. 5,
т. 1 от Закона за Върховния административен
съд (ЗВАС) е подзаконов нормативен акт, като
в конкретния случай това е Инструкция № 1 от
10.I.2002 г. на Надзорния съвет на Национал-
ния осигурителен институт за условията и реда