Държавен вестник, бр. 50, 2013 г., стр. 5

БРОЙ  50	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  5  
гаранции за правата на гражданите, оспоре­
ната разпоредба на чл. 11, ал. 5 ЗОПДНПИ 
поражда допълнителни задължения за адми­
нистративните съдилища.
Контролът на административните съди­
лища върху всички решения на КОНПИ би 
породил трудно преодолими вътрешни проти­
воречия в ЗОПДНПИ. Няма как изискването 
за дискретност на предварителната проверка 
(чл. 36 ЗОПДНПИ) да бъде спазено, ако удъл­
жаването на срока на нейното извършване 
трябва да бъде съобщено на проверяваното 
лице, за да може съответното решение да бъде 
обжалвано. Същото се отнася и до решението 
да се иска налагането на обезпечителни мерки 
от гражданския съд по чл. 37 ЗОПДНПИ.
Някои решения на КОНПИ имат харак­
тера на административни актове, но за тях 
специалният ЗОПДНПИ предвижда съдебната 
защита на засегнатите лица да се осъществи по 
друг ред – пред общите съдилища. Съдебният 
контрол за законност по смисъла на чл. 120 
от Конституцията може да се осъществява 
и от граждански съд. Ако едно решение на  
КОНПИ засяга права на определено лице и 
тези права не са били защитени в производ­
ството пред общите съдилища, лицето във 
всички случаи може да обжалва това решение 
пред административния съд.
Освен съдебната защита законът съдържа и 
допълнителни гаранции за защита на личната 
сфера и правата на засегнатите лица – задъл­
жение за органите на КОНПИ да обработват 
личната информация според изискванията на 
Закона за защита на личните данни (чл. 34, 
ал. 4 ЗОПДНПИ), както и парламентарния 
контрол върху работата на КОНПИ (чл. 14 
ЗОПДНПИ).
По начина на своето формулиране разпо­
редбата на чл. 11, ал. 5 ЗОПДНПИ изключва 
възможността отделните хипотези на решения 
на КОНПИ да бъдат разграничени и конкретно 
обсъдени от Конституционния съд. Това на­
лага тя да бъде разгледана в нейната цялост.
Конституционният съд намира, че разпо­
редбата на чл. 11, ал. 5 ЗОПДНПИ не създава 
допълнителни гаранции за защита на правата 
на гражданите поради възможността за съ­
дебен контрол върху решенията на КОНПИ 
от страна на общите съдилища и поради 
действието на чл. 120 от Конституцията. 
Разбира се, самї по себе си отсъствието на 
допълнителни гаранции за гражданите не 
прави разпоредбата противоконституционна.
В редица случаи правото на обжалване на 
определени решения на КОНПИ е предос­
тавено самоцелно, без решението реално да 
засяга каквито и да е права на гражданите, 
като решението за сключване на спогодба 
по чл. 11, ал. 1, т. 5 ЗОПДНПИ или решени­
ето за прекратяване на проверката по чл. 27 
ЗОПДНПИ. В други случаи възможността 
да се обжалват решения на КОНПИ, които 
не са индивидуални административни актове 
(напр. по чл. 20, чл. 38, ал. 5, чл. 40, чл. 84 
ЗОПДНПИ), би създало излишни проблеми в 
правораздаването. Подобни правни несъвър­
шенства в отделни разпоредби на ЗОПДНПИ 
също не биха могли да доведат до извод за 
противоконституционност.
Основното противоречие с принципа на 
правовата държава възниква при случаите, в 
които прилагането на чл. 11, ал. 5 ЗОПДНПИ 
може да породи взаимноизключващи се 
решения на административните и общите 
съдилища.
Възможността да се обжалват решения, 
свързани с образуването на производството по 
ЗОПДНПИ, и решения да се иска разкриване 
на банкова тайна са част от примерите, при 
които може да възникне конфликт при пра­
воприлагането. На практика последните две 
групи решения ще могат да бъдат обжалвани 
пред административните съдилища, след като 
окръжният, респективно районният съд, вече 
са се произнесли по тяхната законност. По­
добно правно положение може да възникне и 
при обжалването на решенията на КОНПИ, 
с които се създават, променят и прекратяват 
трудовите правоотношения с длъжностни лица, 
които нямат статута на държавни служители. 
Възможността за съдебен контрол върху 
едни и същи решения на КОНПИ от различ­
ни съдилища създава реални предпоставки 
за противоречиви и взаимноизключващи се 
съдебни актове. По такъв начин оспорената 
разпоредба на чл. 11, ал. 5 ЗОПДНПИ поражда 
правна несигурност, която подравя принципа 
на правовата държава, очертан по съдържание 
от редица решения на Конституционния съд.
Конституционният съд вече е имал повод да 
заключи, че правна уредба, която затруднява 
правоприлагането или е взаимноизключваща 
се, не е в унисон с принципа на правовата 
държава (Решение на Конституционния съд 
№ 10 от 2009 г.). В този смисъл е и Решение 
на Конституционния съд № 5 от 2000 г. и Ре­
шение на Конституционния съд № 5 от 2002 г. 
Успоредната юрисдикция върху решенията на 
КОНПИ от страна на административните и 
гражданските съдилища и възможността за 
противоречащи си решения, постановени въз 
основа на едни и същи факти, категорично 
нарушава изискването за правна сигурност в 
една правова държава (Решение на Консти­
туционния съд № 3 от 2008 г. и Решение на 
Конституционния съд № 10 от 2009 г.). Тя про­
тиворечи и на изискването за ясна, вътрешно 
свързана и безпротиворечива правна уредба, 
която е основна характеристика на правовата 
държава (Решение на Конституционния съд 
№ 3 от 2012 г.).
2. На плоскостта на евентуалното противо­
речие с принципа на правовата държава трябва 
да се преценява на първо място и искането на 
групата народни представители за обявяване 
на чл. 75, ал. 1 и чл. 76, ал. 2 ЗОПДНПИ за