Държавен вестник, бр. 59, 2017 г., стр. 25

БРОЙ  59	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  25  
Съгласно чл. 186, ал. 1 АПК право да оспор-
ват подзаконов нормативен акт имат гражда-
ните, организациите и органите, чиито права, 
свободи или законни интереси са засегнати 
или могат да бъдат засегнати от него или за 
които той поражда задължения. Наредбата 
съдържа административноправни норми, ко-
ито се отнасят за определен, но неограничен 
брой адресати и имат многократно правно 
действие, което я дефинира като нормативен 
административен акт по смисъла на чл. 75, 
ал. 1 АПК. Оспорването е направено срещу 
наредбата, като са обосновани противоречия 
с нормативни актове от по-висока степен на 
наредбата, и е подадено от юридически лица 
с нестопанска дейност, които са представили 
писмени доказателства, че са регистрирани 
за защита на права и интереси на лицата, 
чиято дейност се регламентира с оспорения 
акт или са потребители на здравни услуги. 
Разпоредбите на наредбата пораждат пряко 
права и задължения за лечебни заведения, 
но рефлектират и върху правната сфера на 
всички потенциални потребители на здравни 
услуги. Съгласно Тълкувателно решение № 2 
от 12.02.2010 г. на Върховния административен 
съд по т. д. № 4/2009 г. юридически лица с 
нестопанска цел могат да оспорват подза-
конови нормативни актове при наличието 
на правен интерес, обоснован от предмета 
на дейност и целите, за които са създадени. 
Оспорващите сдружения с нестопанска цел 
притежават обща процесуална дееспособност, 
за което следва да имат и правна възможност 
да реализират признатите им права в защи-
та на общите интереси на своите членове 
и по съдебен ред чрез подаване на жалби 
срещу актове, които засягат общи права и 
интереси на техните членове. В тази правна 
възможност за реализиране на обща позиция 
на засегнатите лица се изразява и правният 
интерес от обжалване на административни 
нормативни актове по смисъла на чл. 186, 
ал. 1 АПК. Жалбата е процесуално допус-
тима като подадена от юридически лица с 
нестопанска цел, вписани в регистъра на 
юридическите лица с нестопанска цел като 
сдружения, които осъществяват дейност в 
обществена полза с основни цели, свързани 
със създаване на оптимални условия за пре-
доставянето на здравни услуги в България 
и успешно функциониране на лечебните 
заведения посредством подобряване на нор-
мативната уредба, по-добро взаимодействие 
между институциите и отчитане на усилията 
на лечебните заведения за предоставяне на 
по-добри и модерни методи на лечение, съз-
даване на обществена подкрепа и условия за 
развитие и усъвършенстване на българското 
здравеопазване, облекчаване достъпа на па-
циентите до качествена медицинска помощ, 
запазване и развитие на общинските болници.
Настоящият съдебен състав намира, че 
от описанието на предмета на дейност на 
сдруженията е възможно да се обоснове 
наличието на правен интерес за оспорване 
на нормативен акт, регулиращ обществени 
отношения в областта на здравеопазването.
По изложените съображения следва да се 
приеме, че за всеки един от жалбоподате-
лите е налице правен интерес от оспорване 
на нормативния акт, регулиращ отношения 
в областта на здравеопазването, дори и за 
тези сдружения, за чиито членове не е ясно 
дали упражняват конкретно дейност по спе-
циалността „Кардиохирургия“, доколкото 
наредбата поставя условия, които е възможно 
да ограничават упражняването є.
Неоснователни са аргументите, че част от 
жалбоподателите като сдружения с нестопан-
ска цел са учредени в защита на интересите 
на лечебни заведения, а други от тях – на 
правата на пациентите, поради което техните 
интереси трябва да се считат за противоре-
чиви, респективно не е ясно в чия защита 
е оспорването на наредбата. Наредбата като 
нормативен акт съдържа общи правила за 
поведение, които по дефиниция трябва да 
отразяват общочовешките представи за добро 
и справедливо, включително и баланса на 
интереси на отделни групи субекти, поради 
което не е възможно да бъдат разглеждани 
едностранно като задоволяващи/накърня-
ващи отделни противопоставими интереси. 
Всяко нарушаване на този баланс води до 
несправедливост, която в цивилизованите 
общества не следва да се толерира. В този 
смисъл подаването на жалба едновременно от 
представители на различни групи адресати на 
нормативния акт не следва да бъде разглеж-
дано като липса на защитим личен правен 
интерес за всеки един от жалбоподателите.
Неоснователни са и доводите за нере-
довност на жалбата, която съдържа всички 
минимални реквизити, а доводите на проце-
суалния представител на ответната страна в 
обратния смисъл не отчитат действителното 
съдържание на цялото оспорване и ясно из-
разената в него воля на жалбоподателите. По 
изложените съображения настоящият съдебен 
състав на Върховния административен съд 
намира жалбата за процесуално допустима.
По отношение основателността на жал-
бата:
Съгласно чл. 142, ал. 1 АПК съответствието 
на административния акт с материалния закон 
се преценява към момента на издаването му, 
като моментът на издаване на нормативния 
административен акт представлява сложен 
фактически състав, в който освен всички 
действия по неговото приемане се включва 
и обнародването му в ДВ и влизането му в 
сила. Съгласно чл. 5, ал. 5 от Конституцията 
на Република България (Конституцията) всич-