Държавен вестник, бр. 24, 2014 г., стр. 6

СТР.  6	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  24
Посочените конвенции дефинират употребе­
ните понятия, установяват техните параметри 
и фиксират изходните линии за измерването 
на отделните зони в морето. 
С Решение № 18 от 1998 г. по к.д. № 17 от 
1998 г. Конституционният съд е приел, че „с 
ал. 5 на чл. 18 от Конституцията се посочват 
правните средства, чрез които правата на 
държавата по същия текст се осъществяват, а 
именно – концесия за обектите и разрешения 
за дейностите, произтичащи от тези права“. 
В същото решение, тълкувайки чл. 18, ал. 5 
от Конституцията относно упражняването 
на суверенните права на държавата, като 
съобразява, че суверенните права са както 
върху обекти, така и върху дейности, съдът 
е заключил, че Основният закон не съдържа 
ограничение по отношение на приложимите 
способи по чл. 18, ал. 5 от Конституция­
та – предоставяне на концесии и даване на 
разрешения, като допуска и възможността за 
тяхното съчетаване в определени случаи. Не­
изменна е останала позицията му, застъпена 
и в последващото Решение № 6 от 2000 г. по 
к.д. № 8 от 2000 г., че правната уредба на този 
въпрос може да стане само със закон, която 
и към настоящия момент няма основание да 
бъде изоставена или ревизирана. 
Правната регламентация на държавната 
собственост по относимия към предмета на 
настоящия конституционен спор въпрос за 
статуса на различните видове държавна соб­
ственост и способите за нейното упражняване 
освен в ЗМПВВППРБ на законово ниво се 
съдържа също в Закона за държавната соб­
ственост (ЗДС) (ДВ, бр. 44 от 21.05.1996 г.), 
Закона за концесиите (ЗК) (ДВ, бр. 36 от 
2.05.2006 г.), с който е отменен предходният 
Закон за концесиите (ДВ, бр. 92 от 1995 г.), 
Закона за устройство на територията и Закона 
за водите.
Оценката за конституционосъобразност на 
оспорената законова норма налага Консти­
туционният съд изрично да се произнесе по 
два основни, съществени за решаването на 
спора и взаимносвързани въпроса, а именно: 
Може ли да се направи извод за задължи­
телност на концесионния режим, прогласен 
с конституционната норма на чл. 18, ал. 5, 
в хипотезата на изграждане на ново прис­
танище по чл. 112к, ал. 1 ЗМПВВППРБ, а 
при положителен отговор – конституционно 
търпимо ли е законодателното разрешение, 
представляващо изключение от горното прави­
ло – възможността без търг или конкурс да се 
учреди вещно право на строеж по отношение 
на очертания със закона кръг субекти.
Както вече се изтъкна, от гледна точка 
на собствеността пристанището следва да 
се разглежда като един комплексен обект, 
включващ няколко различни елемента: ак­
ватория като част от вътрешните морски 
води и териториалното море на Република 
България, която по силата на обсъдената 
конституционна делегация и на основание 
цитираните вече текстове на специалните 
закони – ЗВ и ЗМПВВППРБ, е изключителна 
държавна собственост, и територия и инфра­
структура, които могат да бъдат собственост 
както на държавата, така и на общините, на 
физичес­ки и юридически лица. Този въпрос 
е бил предмет на изричното произнасяне на 
Конституционния съд с Решение № 4 от 2000 г. 
по к.д. № 5 от 2000 г. 
Съгласно чл. 7, ал. 1 и чл. 8, т. 6 ЗУТ 
територии в страната представляват и тези, 
заети от води и водни обекти. Конкретното 
предназначение на поземлените имоти се 
определя с подробен устройствен план, като 
регулацията се разпростира и върху тери­
ториите, заети от води и водни обекти – за 
вътрешните морски води и териториалното 
море, българския участък на р. Дунав, реките, 
езерата и язовирите. 
С оглед спецификата на конкретния об­
съждан обект строежът на ново пристанище 
поначало представлява дейност, развиваща се 
и осъществявана както на сушата, така и във 
водното пространство. Изграждането на всяко 
пристанище, независимо от неговото предназ­
начение (яхтено, рибарско и т.н.), всякога пред­
полага изпълнение на различни по вид, обем 
и съдържание строително-монтажни работи 
както на брега, така и във водното простран­
ството и по-конкретно върху морското дъно, 
където следва да се разположат, монтират и 
прикрепят съответните съоръжения. В този 
смисъл напълно вярно е съждението в част от 
представените по делото писмени становища 
на заинтересуваните страни, че правото на 
строеж се учредява в полза на съответното 
лице, за да се изгради обект, локализиран и 
трайно прикрепен към морското дъно, а не 
върху покриващата го водна площ. 
При тази конфигурация става ясно, че 
теренът за изграждане на пристанище е си­
туиран, най-общо казано, по следния начин: 
върху сушата, която може да бъде собственост 
на държавата, на физически или юридически 
лица, върху морското дъно, публична дър­
жавна собственост, над което остава водната 
територия, дефинирана като акватория на 
пристанището и представляваща изключи­
телна държавна собственост.
Разглеждано като самостоятелно ограниче­
но вещно право върху чуждо място, учредява­
нето на право на строеж в контекста на едно 
особено съчетаване на различни видове соб­
ственост, изграждането на ново пристанище 
при условията на чл. 112к, ал. 1 ЗМПВВППРБ 
включва правото на суперфициара да построи 
обекта, да стане негов собственик завинаги 
(освен при ограничение със срок в хипотезата 
на чл. 65 ЗС), както и да използва и незастро­
еното околно пространство, доколкото това 
е необходимо за нуждите на построеното, за