Държавен вестник, бр. 81, 2010 г., стр. 13

БРОЙ  81	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  13  
длъжности – например той казва какво се 
очаква от един „доктор на науките“, но не и 
от един „професор“ или „доцент“. 
Колкото до разпоредбите, които уреждат 
реда за заемане на академични длъжности, 
нещата тук не стоят по същия начин. Член 26, 
ал. 2 и чл. 29, ал. 2 ЗРАСРБ категорично заста­
ват на позицията, че заемането на по-висша 
академична длъжност предполага процедура, 
която гарантира по-строга преценка на научни 
качества. Останалите текстове от раздел ІІІ 
на глава трета от закона, които са предмет 
на искането, имат значение единствено в 
контекста на тези два текста, обслужват ги 
и следват тяхната философия.
10. В искането се поддържа, че доколкото 
чл. 27, ал. 4, изр. второ ЗРАСРБ обвързва 
факултетният или научният съвет да се про­
изнесе по предложението на журито не по-
късно от един месец след изготвянето му, а 
не от неговото получаване, той противоречи 
на принципа на правовата държава, защото 
създава възможност за различни спекулации. 
Очевидно един текст, който е неясен, ще бъде 
тълкуван, вкл. чрез изправително тълкуване, 
а ако липсва уредба, непълнотата ще бъде 
преодоляна по пътя на аналогията на закона 
или на правото. Както вече стана ясно, не 
всяко противоречие или лоша редакция на 
дадена разпоредба автоматически означава, че 
е нарушен принципът на правовата държава. 
Единствено нарушаването на компонентите, 
формиращи принципа на правовата държава, 
които предвид своето значение са закрепени 
в Конституцията, могат да поставят директно 
въпроса за неконституционността на съответ­
ната законова разпоредба на основание чл. 4, 
ал. 1 от Конституцията. Ето защо Конституци­
онният съд счита, че чл. 27, ал. 4, изр. второ 
ЗРАСРБ не противоречи на Конституцията.
11. В искането си народните представители 
твърдят, че начинът, по който атакуваният от 
тях закон в чл. 30 и 34 урежда контрола, който 
упражнява държавата върху придобиването на 
научни степени и заемането на академични 
длъжности, влиза в противоречие с чл. 53, 
ал. 6 от Конституцията. Те се аргументират 
с обстоятелството, че контролът, упражняван 
от министъра на образованието, младежта и 
науката, има за основание подзаконов нор­
мативен акт, а самата уредба представлява 
отстъпление от конституционното задължение 
на държавата за контрол върху подбора на 
научни кадри и тяхното развитие. Изтъкнатият 
довод се подкрепя в някои от становищата. 
Други от заинтересованите страни сочат, че 
решението се налага предвид обстоятелството, 
че единните държавни изисквания ще бъдат 
определени в правилника за прилагане на 
закона.
Член 53, ал. 6 от Конституцията възлага 
на държавата да упражнява контрол върху 
висшите училища. Този текст преследва опре­
делена цел, а именно да създаде нормативно 
основание за ангажиране на държавата с про­
веждане на политики в областта на образова­
нието и науката. По-специално той резервира 
под точно определена форма участието є в 
управлението на тази сфера на обществения 
живот. Контролът, за който говори този 
текст, очевидно има предвид компетентност, 
различна от предоставената є в лицето на 
определени държавни органи нормативна 
компетентност. Наличието на подобен текст в 
Конституцията идва да покаже, че от държава­
та се очаква не само да предлага нормативна 
регламентация в областта на образованието и 
науката, но ангажира в една конкретна форма 
участието є в управлението на тази сфера от 
обществения живот. В същото време обаче 
Конституцията си дава сметка, че предвид 
самото естество на материята, до която се 
отнася, подобен ангажимент ще трябва да има 
специфичен смисъл и параметри. Контролът, 
който упражнява държавата върху висшите 
училища, ще трябва да се съобразява с факта, 
че самата Конституция им гарантира акаде­
мична автономия (чл. 53, ал. 4). Контролът 
по смисъла на чл. 53, ал. 6 от Конституцията 
не може да ограничава академичната ав­
тономия, както и академичната автономия 
сама по себе си не изключва възможността 
за контрол от страна на държавата. Акаде­
мичната автономия не създава някакво „бяло 
поле“, от което държавата не се интересува. 
Както академичната автономия не изключва 
нормативното регулиране на отношенията в 
сферата на образованието и науката, така и 
контролът, който Конституцията казва, че 
държавата упражнява върху висшите училища, 
не би трябвало да бъде изключван и ограни­
чаван. Оттук и заключението, че държавата 
е длъжна да уважава решенията на висшите 
училища, заложени в правилниците им, но не 
би трябвало да бъде пасивен наблюдател на 
евентуални техни нарушения на закона или 
дори на собствените им правилници. 
Член 30, ал. 1 ЗРАСРБ решава контролът 
върху придобиването на научни степени и зае­
мането на академични длъжности като едно от 
направленията на научната политика да бъде 
осъществяван от министъра на образованието, 
младежта и науката. Конституцията в чл. 53, 
ал. 6 не казва нищо по въпроса кой държавен 
орган да осъществява контрол върху висши­
те училища, вкл. и върху тяхната дейност. 
Очевидно той го е оставил на преценката на 
законодателя. Колкото до целесъобразност и 
ефективност на законовото решение, както 
поддържа в трайната си практика Конститу­
ционният съд, те не са предмет на контрола 
за конституционност. Ето защо решението 
на закона да предостави упражняването на 
контрола по спазването на изискванията от­
носно заемането на академични длъжности и 
придобиването на научни степени на минис­
търа на образованието, младежта и науката 
не противоречи на Конституцията.