Държавен вестник, бр. 78, 2012 г., стр. 5

БРОЙ  78	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  5  
права, и в частност за забрана за заемане на 
определена длъжност (вж. Решение № 14 от 
1992 г. на Конституционния съд; Решение № 1 
от 2005 г. на Конституционния съд; Решение 
№ 11 от 2009 г. на Конституционния съд и 
Решение № 11 от 2011 г. на Конституционния 
съд). Конституционният съд няма основание 
да се отклони от трайната си практика. Нещо 
повече, с оспорения лустрационен текст по 
недопустим начин се въвежда колективна 
отговорност, без да се преценява конкретната 
дейност на отделните лица. С Решение № 10 
от 1997 г. на Конституционния съд се прие­
ма, че по този начин се създават условия за 
накърняване на достойнството и правата на 
гражданите, „които са конституционно за­
щитени ценности“. В същото решение съдът 
извежда задължение за българската държава 
законово да гарантира достойнството и права­
та на личността, като същевременно осигури 
правото на информация на обществото при 
спазване на конституционните условия на 
чл. 41, ал. 1 от Конституцията. 
Оспореният текст от Закона за БТА наруша­
ва принципа на равенство пред закона (чл. 6, 
ал. 2 от Конституцията). В Конституцията 
равенството на всички граждани пред закона 
е формулирано като конституционен принцип, 
присъщ на всяко демократично общество. То 
е прокламирано като общочовешка ценност 
(вж. Решение № 14 от 1992 г. на Конституци­
онния съд) и на общо основание се отнася 
и за възможността за заемане на публични 
длъжности. Дори и временното отклонение от 
него чрез въвеждане на законови ограничения 
противоречи на конституционните разпоредби 
(Решение № 1 от 1993 г. на Конституционния 
съд). Равноправието на гражданите включва 
еднаквото им третиране от държавната власт. 
Сътрудниците на тайните служби на тотали­
тарната държава са осъществявали „правно 
регламентирана дейност и като цяло нейната 
аморалност може да бъде имплицирана само 
ако действащото по това време право е било 
обявено за противоконституционно“ (Решение 
№ 10 от 1997 г. на Конституционния съд). 
„Поначало принадлежността към бившата 
Държавна сигурност не засяга доброто име“ 
(Решение № 10 от 1997 г. на Конституцион­
ния съд) на съответната категория лица и не 
може да играе ролята на критерий за оценка 
на техните професионални умения и качества.
Използваният критерий за ограничаване 
на права е свързан с личното и общественото 
положение на гражданите (Решение № 11 от 
2009 г. на Конституционния съд и Решение 
№ 11 от 2011 г. на Конституционния съд). Той 
попада сред критериите, по които Конститу­
цията забранява да се въвеждат ограничения 
на правата на гражданите, което се отнася и 
за заемане на която и да е публична длъж­
ност. Тази дискриминационна мярка лишава 
определен кръг лица от възможността да бъ­
дат избирани за генерален директор на БТА, 
както и да бъдат назначавани за заместник 
генерален директор на БТА и главен секретар 
на БТА независимо от това, че отговарят на 
всички други изисквания на закона за заемане 
на тези длъжности. 
Сътрудничеството с тайните служби на 
тоталитарната държава се оценява като 
социален признак, на основата на който 
не може да се въвеждат ограничения на 
конституционни права, доколкото се стига 
до дискриминация в противорeчие с чл. 6, 
ал. 2 на Конституцията (Решение № 11 от 
2009 г. на Конституционния съд). Признакът 
„сътрудник“ на Държавна сигурност и разуз­
навателните служби на Българската народна 
армия вече е бил оценяван като лустрационен 
и дискриминационен (Решение № 8 от 1992 г. 
на Конституционния съд; Решение № 11 от 
1992 г. на Конституционния съд; Решение 
№ 2 от 1999 г. на Конституционния съд и 
Решение № 11 от 2011 г. на Конституционния 
съд). На това основание Конституционният 
съд е обявявал за противоконституционни с 
посочените по-горе решения разпоредби от 
Закона за банките и кредитното дело, Закона 
за пенсиите, Закона за администрацията и 
Закона за дипломатическата служба. 
Оспореният текст представлява непропор­
ционално ограничаване на човешки права по 
смисъла на Конвенцията за защита правата 
на човека и основните свободи (ДВ, бр. 66 
от 1992 г., в сила за Република България от 
07.09.1992 г.) и практиката на Европейския съд 
за правата на човека в Страсбург. В своята 
трайна практика Съдът в Страсбург прие­
ма, че въвеждането на лустрационни норми 
ограничава човешки права, гарантирани с 
Европейската конвенция. Съдът допуска в 
поредица от свои решения, че подобни мерки 
могат да преследват допустима от конвенци­
ята цел, когато „състоянието на обществото 
налага създаването на защитни механизми 
за демократичното устройство“. В същото 
време обаче изрично се изтъква, че подобни 
ограничения и лустрационни текстове биха 
били оправдани само ако са пропорционални 
на преследваните цели. Според съда огра­
ничаването на някои човешки права чрез 
лустрация е пропорционално в посткому­
нистическите държави в периода на преход 
от тоталитарна към демократична система, 
доколкото съществуват сериозни рискове за 
този преход. Отдалечаването на тези мерки 
във времето обаче ги прави непропорционал­
ни на преследваните цели. Съдът отстоява 
разбирането, че лустрационните мерки мо­
гат да имат само временен характер, докато 
съществува заплаха за демократичния ред. 
При липса на такава заплаха лустрацията 
би била непропорционална по смисъла на