Държавен вестник, бр. 95, 2018 г., стр. 29

БРОЙ  95	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  29  
Задължителен елемент от фактическия 
състав на обезщетението по КТ и ЗДСл е 
придобиването на право на пенсия от съот-
ветните лица. При останалите законодател-
ни разрешения работникът или служителят 
има възможност да получи обезщетение при 
прекратяване на правоотношението, без да 
се изисква придобиване право на пенсия. Хи-
потезите, при които не се прилага основният 
текст за плащане на обезщетение в изброени-
те закони, са различни, най-често свързани 
с дисциплинарно уволнение. Специфичното 
е, че в посоченото законодателство (без КТ 
и ЗДСл) е налице възможност на тези лица 
за многократно включване в системата на 
правоохранителните органи и отбрана, като 
съществува законова основа за преизчисляване 
на обезщетението. 
Сходно на предвиденото в чл. 225, ал. 3 
ЗСВ ограничение по отношение изплащането 
на обезщетение към момента на прекратяване 
на правоотношението се съдържа в чл. 117, 
ал. 7 ЗДАНС (ДВ, бр. 109 от 2007 г.).
В искането тезата за противоконституци-
онност на оспорения текст се основава на 
твърдението, че „правото на освободения 
магистрат да получи парично обезщетение 
по чл. 225, ал. 1 ЗСВ попада под закрилата 
на прогласеното в чл. 16 от Конституцията 
право на труд и произтичащото от това право 
да получи възнаграждение и обезщетение за 
положения труд, за което съгласно чл. 48, 
ал. 1, изр. 2 от Конституцията – държавата е 
длъжна да създаде условия, респ. да не създава 
пречки за изплащането им“. 
Конституционният съд намира за необходи-
мо да подчертае, че правото на труд е изведено 
на конституционно ниво като основно право 
на гражданите (чл. 48, ал. 1 от Конституци-
ята). Неговата уредба в Основния закон е 
признание от най-високата правна трибуна 
за фундаменталното значение на труда като 
общо и лично благо (Решение № 1 на КС от 
2018 г. по к. д. № 3/2017 г.). Трудът и про-
фесията за отделния човек са материалните 
условия за живот и за свободното разгръщане 
на личността му. 
Симетрично на значимите материални, но 
и морални последици от пълноценната реа-
лизация на правото на труд, в ал. 5 на чл. 48 
от Конституцията са откроени същностни 
негови проявления: уредени са като основни 
права, срещу които стои задължението на 
работодателя да осигури здравословни и без-
опасни условия на труд, минимално трудово 
възнаграждение и заплащане, съответстващо 
на извършената работа, почивка и отпуск 
при условия и ред, определени със закон. 
Поради особената им важност, макар и да са 
съпътстващи правото на труд, те са с ранг 
на самостоятелни конституционни права на 
работниците и служителите с полагащата им 
се конституционна закрила. 
Разпоредбата на чл. 48, ал. 1, изр. 1 от 
Конституцията фиксира широк субектен об-
хват на правото на труд. Титуляр на консти-
туционното право на труд са „гражданите“. В 
тази категория попадат преди всичко лицата, 
които работят по трудово правоотношение, но 
и много други слоеве от работещите гражда-
ни в обществото, които упражняват трудова 
дейност в изпълнение на задължения по други 
правоотношения – държавни служители, съ-
дии, прокурори и следователи, лицата, които 
упражняват самостоятелно занаят, свободна 
професия и пр. 
 Конституционният съд в практиката си 
приема, че правоотношенията на съдии, 
прокурори и следователи са самостоятелен 
вид административни правоотношения по 
изпълнение на платена държавна служба в 
изпълнение на функциите им при осъщест-
вяване на съдебната власт като отделен вид 
държавна власт. Независимо от специфики-
те на този вид правоотношения, съдиите, 
прокурорите и следователите полагат труд 
в изпълнение на възложените им функции, 
изпълняват законовите си задължения и по-
лучават възнаграждение, ползват различни 
видове отпуски, подлежат на командироване 
и пр., поради което в чл. 229 ЗСВ изрично е 
предвидено субсидиарното прилагане на Ко-
декса на труда за неуредените в този раздел 
на Закона за съдебната власт въпроси. 
На конституционно ниво не е уреден на-
чинът на определяне на възнаграждението 
на съдии, прокурори и следователи, т. е. това 
е въпрос на законодателна целесъобразност 
(Решение № 18 от 2011 г. по к. д. № 6/2011 г.). 
Член 133 от Конституцията предоставя на 
законодателя да уреди включително и въз-
награжденията на работещите в съдебната 
власт и по аргумент на по-силното основание 
това би следвало да се отнася и до обезщете-
нието при прекратяване на правоотношение 
с горепосочените лица. Предоставените със 
закон права, които не произтичат директно от 
конституционно защитеното право на труд, са 
израз на преценка на законодателя и поради 
това режимът по отношение на визираните 
обезщетения е различен. 
Очертаването на пределите на свободата на 
преценка на законодателя при фиксиране на 
предпоставките за изплащане на еднократно 
парично обезщетение на съдии, прокурори и 
следователи в случай на освобождаване от 
длъжност предполага да се изяснят предназ-
начението и характерът на това обезщетение. 
 Конституционният съд в свое Решение № 1 
от 2017 г. по к. д. № 6/2016 г. по повод оспор-
ване конституционосъобразността на чл. 166, 
ал. 3 ЗСВ приема, че еднократното парично