Държавен вестник, бр. 26, 2012 г., стр. 36

СТР.  36	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  26 
от тях дейност с изискванията на закона (вж. 
и чл. 39, ал. 1, т. 12 ЗУО, изискващ „подробен 
устройствен план“).
5. Като се има предвид, че Конституционният 
съд не е ограничен с посоченото в искането ос­
нование за противоконституционност – чл. 22, 
ал. 1, изр. 2 от Закона за Конституционния 
съд (Решение № 30 от 1998 г. по к.д. № 23 от 
1998 г.; Решение № 2 от 2004 г. по к.д. № 2 от 
2004 г.), атакуваните в искането текстове на 
ЗУО могат да се разгледат и по отношение 
на чл. 20 от Конституцията. Съгласно негови­
те разпоредби държавата създава условия за 
балансирано развитие на отделните райони и 
подпомага териториалните органи и дейности 
чрез финансовата, кредитната и инвестицион­
ната политика. С изпълнение на изискванията 
на чл. 20 от Конституцията се осъществява 
определена държавна политика и се гарантира 
развитието на отделни райони на страната, 
както и подпомагане на общините по начин, 
определен от закон. В Решение № 15 от 2010 г. 
по к.д. № 9 от 2010 г. се посочва, че уредба­
та е на принципна основа и поставя широки 
рамки и възлага на законодателя да я запълни. 
Изработването на общ устройствен план на 
населеното място е уредено в ЗУТ с подробни 
правила като дейност, изискваща определен 
финансов ресурс, възможност и готовност на 
общинския съвет да я осъществи. Необходими 
са достатъчно ресурси, които да са налице в 
бюджета на общината. За да влезе в сила и 
трайно да се уредят отношенията с ОУП, като 
се избегнат недостатъците на другите планове и 
преди всичко по-лесната и относително бърза 
промяна на предназначението на териториите 
на населените места, е необходимо общинският 
съвет да има и възможността за материално 
осигуряване на създаването и изпълнението на 
ОУП, но законодателят не е осигурил подкре­
пата на държавата и не е създал необходимите 
предпоставки за това. 
6. Съдът възприема целта и смисъла на 
регулиране на дейността по отпадъците от 
оспорените законови разпоредби като осигу­
ряване на необходимото и разумно равновесие 
между интересите на държавата и оператора 
на отпадъци, но условието за изпълнение на 
изискването от чужд на правоотношението 
правен субект, при това без да са предвидени 
гаранции, че този субект – общината, ще из­
пълни изискването за създаване на ОУП, внася 
несигурност. Спецификата на отношенията при 
тази триада осъжда лицензирания оператор на 
отпадъци, респективно желаещия лицензия, да 
е в невъзможност да отговори на изискването 
на закона, независимо какви и колко усилия 
ще положи, за да се изпълни условието на 
чл. 13а, ал. 3 и чл. 54, ал. 2 ЗУО. Поставяйки 
в атакуваните текстове на ЗУО условието за 
ОУП и липсата на каквито и да било правила 
за общините, обезпечаващи изпълнението на 
§ 17 и § 18 ЗИДЗУО, и съобразно основните 
положения в ЗУТ се оказва, че самоуправлени­
ето на общината и неговото осъществяване не 
е в съгласие, а дори е в колизия със законово 
регламентиран интерес на други правни субекти. 
Задължението на държавата по чл. 19 и чл. 20 
от Конституцията да подпомага нормалното 
осъществяване на стопанската дейност остава 
нереализируемо в обсъжданата сфера на об­
ществени отношения.
Не е създаден механизъм, който да обвър­
же общината в определен срок да изпълни и 
по този начин да се породи предпоставката 
за лицензиране управлението на отпадъците 
съгласно посочените текстове на ЗУО. С други 
думи, предварително се въвежда неизпълнимост 
на условието, предвидено в закона. Поставено 
е условие, което не може да бъде изпълнено. 
Това е в противоречие на чл. 19 на Конститу­
цията. Противоречи и на правовия характер на 
държавата – чл. 4 на Конституцията, доколкото 
дава негативно отражение в неговата проявна 
форма за правна сигурност и гаранции за реа­
лизацията на предписано и изискуемо поведе­
ние на стопанските субекти по ЗУО (Решение 
№ 1 от 2005 г. по к.д. № 8 от 2004 г.; Решение 
№ 10 от 2009 г. по к.д. № 12 от 2009 г.). Не е 
посочен пътят, по който операторът на отпа­
дъци ще успее (и може ли изобщо да успее) 
да изпълни изискването, въпреки че е даден 
императивно срок за неговото изпълнение. 
Напротив, създадени са препятствия, които 
лицензополучателят не може да преодолее. Така 
на практика се осуетява пререгистрирането и 
лицензирането. Постига се и един противо­
конституционен ефект – чрез § 17 и § 18 се 
създава дисбаланс от конституционна гледна 
точка и неоправдано се посяга върху правото 
на свободна стопанска инициатива чрез огра­
ничаване правото да се притежават площадки 
за отпадъците, посочени в чл. 13а, ал. 3 ЗУО, 
и извършване на дейностите с отпадъци от 
черни и цветни метали по чл. 54, ал. 2 ЗУО. 
Това е и неразумно надвишаване на границите 
на законодателно усмотрение (Решение № 14 от 
1998 г. по к.д. № 9 от 1998 г.). В същото време 
неяснотата относно обхвата и разбирането за 
наличие на „общ устройствен план“ позволя­
ва непоследователност при осъществяване на 
административната дейност по лицензиране и 
дори административно вмешателство. За да 
се постигне ефектът на защита на правото по 
чл. 19, ал. 1 и 2 от Конституцията, следва да 
се обяви за противоконституционна само част 
от атакуваните разпоредби, тази, с която се 
нарушава конституционният принцип, а това 
е препращащата норма именно към общи ус­
тройствени планове. С това не се излиза извън 
рамките на по-широкия по обхват петитум на 
искането на вносителите, с което посочените 
разпоредби се оспорват изцяло. 
7. Що се отнася до § 17 и § 18 от преходните 
и заключителните разпоредби на ЗИДЗУО, те са 
проява на принципите на държавно регулиране 
и на държавен контрол и като проява на тези 
принципи е предвидено преустановяване на 
дейността на площадки, които не са съобразени 
с изискването на тяхното местонахождение. 
Правото на свободна стопанска инициатива 
няма абсолютен характер и това е трайна прак­
тика на съда (вж. Решение № 7 от 2003 г. по к.д. 
№ 4 от 2003 г.). Това не е абсолютна, безкон­