Държавен вестник, бр. 61, 2025 г., стр. 203

БРОЙ  61	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  203  
роризъм, които са приложими към членовете 
на адвокатските колегии. 
Досежно допустимостта на производството 
и правния интерес на касатора, настоящата 
инстанция споделя изцяло извода на първоин­
станционния съд, че в Решение № 5 от 17 април 
2007 г., постановено по конституционно дело 
№ 11/2006 г., Конституционният съд приема, 
че активна легитимация имат всички правни 
субекти в случаите, когато подзаконовият 
акт пряко засяга права, законни интереси 
или създава задължения за тях. Нормата на 
чл. 186, ал. 1 АПК предвижда и възможност 
за съдебно обжалване от страна на граждани 
и юридически лица винаги, когато админи­
стративният нормативен акт може да наруши 
права, законни интереси или да създаде за­
дължения за тях. В този смисъл засягането на 
правата не означава непременното настъпване 
на вреди за правните субекти като предпос­
тавка за обжалването, а една възможност за 
засягане на правата.
Министерският съвет приема постановле­
ния, разпореждания и решения. С постановле­
ния Министерският съвет приема и правил­
ници и наредби. Съгласно § 10 от преходните 
и заключителните разпоредби на ППЗМИП 
правилникът е приет на основание § 10 от 
преходните и заключителните разпоредби на 
ЗМИП, в който е предвидено Министерският 
съвет да приеме правилника за прилагане на 
закона в 5-месечен срок от влизането в сила 
на закона. 
Правните изводи на съда са свързани с ка­
чеството на адвокатите като задължени лица 
по смисъла на ЗМИП и необходимостта да 
въведат в дейността си мерки за превенция 
на използването на финансовата система за 
изпиране на пари. Адвокатите са задължени 
лица по смисъла на чл. 4 от ЗМИП. В тази 
връзка не може да бъде споделена тезата на 
МС, че преценката на коя заинтересована 
организация да се изпрати проектът при­
надлежи изцяло на вносителя, а законът не 
регламентира нито конкретен начин на опо­
вестяване, нито конкретен адресат, който да 
участва в обсъждането. Тази теза е в пълно 
противоречие с нормата на чл. 2а от ЗНА 
(отм.) в относимата є редакция, която пред­
вижда изрично задължение за уведомяване, 
както и конкретни начини как да бъде сторено 
това. В тази си част посочените разпоредби 
противоречат и на чл. 35, ал. 2 от Конститу­
цията на Република България. Изложените 
от първоинстанционния съд мотиви в тази 
насока са изключително подробни и тъй 
като се споделят изцяло и от касационната 
инстанция, на основание чл. 221, ал. 2, предл. 
последно от АПК съдът препраща към тях. 
Принципно вярно е застъпеното и от двамата 
касационни жалбоподатели становище, че 
ограничаването на някои основни човешки 
права е допустимо. То обаче може да бъде 
сторено само със закон при условията на 
чл. 57, ал. 3 от Конституцията – при обявяване 
на война, на военно или друго извънредно 
положение и само по отношение на правата, 
които са извън предвидените в разпоредбата 
изключения.
Декларациите, които се подават съгласно 
ЗМИП, са посочени в нормите на чл. 42, 
ал. 2, т. 2, чл. 59, ал. 3, чл. 63, ал. 4 и чл. 66, 
ал. 2. Те са изрично изброени и в т. 4 на чл. 1 
ППЗМИП, очертаващ предмета на регулиране 
с правилника, като е посочено, че се уреждат 
формата и редът за подаване на изброените 
декларации, т.е. конкретната нормативна 
уредба на тези декларации е въведена с пра­
вилника за прилагане на закона в резултат на 
изрична законова делегация. При този подход 
както на законодателя, така и на автора на 
проекта за подзаконов нормативен акт не би 
могло основанието за създаването на атаку­
ваната в настоящото производство разпоред­
ба да се черпи и от т. 5 на чл. 1 ППЗМИП 
с твърдението, че тя попада в категорията 
на други въпроси, предвидени в ЗМИП, тъй 
като, както се посочи, подаването на такава 
декларация не е предвидено в ЗМИП. Образ­
ците на предвидените в ЗМИП декларации 
представляват приложения на ППЗМИП. 
Съгласно чл. 2, ал. 2 ЗНА компетентността 
да се издават нормативни актове не може да 
се прехвърля. В чл. 44, ал. 2 от Указ № 883 
от 24.04.1974 г. за прилагане на Закона за 
нормативните актове е посочено, че с акта по 
прилагане на закон не може да се възлага на 
други органи да издават актове по неговото 
прилагане. Следователно атакуваната разпо­
редба, възлагайки на директора на Дирекция 
„Финансово разузнаване“ на Държавна агенция 
„Национална сигурност“ да утвърди образец на 
декларация, която членовете на адвокатските 
колегии да представят на адвокатските съвети 
на адвокатските колегии като издадена при 
липса на законово основание, произтичащо от 
акта, за чието прилагане е приет правилникът, 
противоречи на цитираните разпоредби и е 
незаконосъобразна. 
Освен изискването за мотивираност на 
административния акт, а такива липсват в 
създаването на чл. 64, ал. 3 ППЗМИП, което 
да обоснове необходимостта друг държавен 
орган, в случая Дирекция „Финансово разуз­
наване“ на Държавната агенция „Национална 
сигурност“, да бъдат делегирани права да ут­
върждава образеца на декларацията. В случая 
се касае за допълване на закона с правилника 
за неговото приложение. 
Ето защо са правилни и законосъобразни 
изводите на Върховния административен 
съд за допуснати съществени нарушения на 
административнопроизводствените правила и 
противоречие с материалноправни норми от