Държавен вестник, бр. 46, 2022 г., стр. 10

СТР.  10	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  46
поредби относно демократичните принципи“, 
закрепва на първо място (в чл. 9) зачитането 
на равенството между гражданите и го урежда 
като „трансверсален принцип“, който обхваща 
„всички дейности на Съюза“. Като такъв той 
е естествено съобразен и в съюзната прав­
на уредба на опазването на околната среда. 
Хартата на основните права на ЕС потвърди 
с нова и по-пълна редакция забраната в ЕС 
на дискриминацията във всички възможни 
форми, вкл. по отношение на всяка мярка на 
държава членка, попадаща в обхвата на пра­
вото на ЕС (арг. от Разясненията по чл. 21 от 
Хартата, които уточняват и че чл. 19 ДФЕС 
предоставя на Съюза компетентност да при­
ема законодателни актове, включително да 
хармонизира законовите и подзаконовите 
разпоредби на държавите членки с цел борба 
с изброените в чл. 19 от Хартата форми на 
дискриминация). В този смисъл законодател­
ството на ЕС може да обхване действията на 
органите на държава членка (както и отно­
шенията между правните субекти) във всяка 
област, попадаща в областите на компетентност 
на Съюза – а водите са една от тях като част 
от материята на околната среда. Разясненията 
към Хартата потвърждават, че разпоредбата на 
чл. 20 (определяща, че „всички хора са равни 
пред закона“) съответства на общ принцип 
на правото, който е закрепен във всички 
европейски конституции и признат от Съда 
на ЕС като основен принцип на правото на 
ЕС (Racke, 283/83, ECLI:EU:C:1984:344; EARL, 
15/95, ECLI:EU:C:1997:196, и Karlsson, 292/97, 
ECLI:EU:C:2000:202). В своя прочит на приложе­
нието на принципа на равенство Съдът на ЕС 
последователно потвърждава разбирането, че 
„лицата, които се намират в една и съща ситу­
ация, трябва да получат еднакво правно трети­
ране“ (Grzelczyk, C-184/99, ECLI:EU:C:2001:458). 
Приложението на принципа на равенство в 
частност по отношение на заплащането на 
държавни такси няма уредба в правото на ЕС 
и спрямо тази материя приложимо е общото 
разбиране за еднакво третиране, което допуска 
диференциация между групи лица, основана на 
обективен и предвиден в закона признак, който 
съответства на легитимни цели и на общия 
принцип на съответствие между законовите 
мерки и преследваните цели (пропорционал­
ност) и не противоречи на друго основание 
на общия принцип на равенство пред закона. 
Водеща следва да бъде обективната преценка 
дали правните субекти се намират в една и 
съща или сходна ситуация, или не.
Еднакви са ситуациите, между съществе­
ните характеристики на които няма разлика. 
Сходни са ситуациите, които не са еднакви, 
но са съпоставими в съществените си харак­
теристики и между които няма съществени 
разлики, което изключва случаите на привидна 
съпоставимост или близост без реална връз­
ка. Преценката за еднаквост или сходство в 
съществените характеристики или за наличие 
на съществени разлики не може да бъде на­
правена абстрактно – тя зависи от обективните 
особености на конкретната материя (в частност 
икономическа дейност) и се прави за всеки 
отделен случай с оглед характеристиките му. 
Наличието на съществени разлики изисква 
от законодателя да диференцира правната 
уредба (Решение № 3 от 27.06.2013 г. по к.д. 
№ 7/2013 г.). Конституционният съд е изяснил 
в практиката си, че ако за едно и също право 
или задължение законът предвижда дифе­
ренциация, това не означава нарушаване на 
конституционния принцип на равенство пред 
закона. Без диференциация не биха могли да 
се отчетат обективните или субективните раз­
личия, изискващи нееднаква правна уредба, за 
да се постигне равенство пред закона. Уредбата 
на правата и задълженията на гражданите в 
Конституцията и тяхната детайлна уредба в 
другите нормативни актове се изграждат на 
основата на диференцираност, за да се постигне 
необходимата справедливост чрез равно тре­
тиране (Решение № 6 от 27.04.2010 г. по к.д. 
№ 16/2009 г.). Диференциацията позволява в 
закона в по-голяма степен да се отчете точното 
и справедливо приложение на равенството, като 
се вземат предвид съществуващите обективни 
и субективни различия, изискващи нееднаква 
правна уредба (Решение № 8 от 30.06.2020 г. 
по к.д. № 14 от 2019 г.). Затова равенството на 
гражданите пред закона не изключва правото 
на законодателя да въведе със закон специфич­
ни условия и/или изисквания за упражняване 
на определена дейност. Ако тези условия са 
еднакви за всички, които я упражняват, те са 
равнопоставени, независимо от това, че част 
от тях не могат фактически да отговорят на 
тези условия (Решение № 4 от 20.04.2021 г. по 
к.д. № 1/2021 г.). Затова, ако диференциацията 
се основава на определен критерий и той се 
прилага спрямо всички от една група субекти, 
предвиждането в закона на диференциация 
за едно и също право или задължение не 
е нарушение на конституционния принцип 
на равенство пред закона (Решение № 3 от 
27.06.2013 г. по к.д. № 7/2013 г. и Решение № 6 
от 27.04.2010 г. по к.д. № 16/2009 г.). 
Съдът е подчертавал в практиката си, че 
заложените в чл. 19, ал. 2 от Конституцията 
принципи на свободна стопанска инициатива и 
еднакво третиране (чрез еднакви правни усло­
вия за стопанска дейност) закрепват правно, а 
не икономическо равенство и не са абсолютни, 
а може да бъдат ограничавани с оглед защитата 
на други конституционни ценности, както и 
при наличие на съображения за обществено 
значими и приоритетни цели (Решение № 6 от 
27.04.2010 г. по к.д. № 16/2009 г., Решение № 11 
от 18.12.2007 г. по к.д. № 6/2007 г., Решение № 5 
от 26.09.2002 г. по к.д. № 5/2002 г., Решение № 6