Държавен вестник, бр. 67, 2024 г., стр. 171

БРОЙ  67	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  171  
който може да участва в наказателно производ­
ство срещу главния прокурор. Само той може 
да ръководи разследването в досъдебна фаза, 
да взема решение за повдигане на обвинение, 
да привлича към наказателна отговорност и 
да поддържа обвинението в съдебната фаза. 
Предвидени са две възможни изключения в 
хипотезите на чл. 411г, ал. 3, изр. посл. НПК 
(когато контролиращият прокурор извършва 
действия по разследването или други процесуал­
ни действия) и чл. 30, ал. 7 ЗСВ (заместващ 
прокурор, разследващ главния прокурор, или 
заместващ контролиращ прокурор).
Трето, чрез уредбата на прокурора, разслед­
ващ главния прокурор, законодателят въвежда 
принципа на неизменност на обвинителния 
орган както в досъдебната фаза, така и в съ­
дебната фаза. Това е предвидено в изключение 
от общия ред, при който като функция на 
правилото в чл. 126, ал. 1 от Конституцията на 
отделните съдебни инстанции е задължително 
явяване на прокурор от съответстващата по 
степен прокуратура (Решение № 2 от 2017 г. 
по к.д. № 13/2016 г.). Прокурорът, разследващ 
главния прокурор, е едноличен орган, чието 
място в структурата на прокуратурата изрично е 
определено да бъде във Върховната касационна 
прокуратура (чл. 411а, ал. 3 НПК във връзка 
с чл. 30, ал. 5, т. 21 ЗСВ), и липсва разгърната 
структура, която да съответства на съдилища­
та, пред които би се развило наказателното 
производство в съдебна фаза.
Тези особености при упражняването на пра­
вомощията на прокурора, разследващ главния 
прокурор, не водят до невъзможност той да 
упражнява процесуално възложените му функ­
ции, нито правят невъзможно конституцио­
носъобразното и законосъобразното развитие 
на наказателното производство в която и да 
е от фазите му, поради което не може да се 
приеме, че обосновават противоконституцион­
ност на института на прокурора, разследващ 
главния прокурор. Конституционният съд не 
намира обосновани аргументи в подкрепа на 
твърдението за противоконституционност, из­
ложено в искането, относно обстоятелството, 
че прокурорът, разследващ главния прокурор, 
участва като обвинител в цялостното съдебно 
производство пред всички инстанции. Вярно 
е, че този прокурор е част от структурата на 
ВП и по своята степен съответства на ВКС. 
Липсва каквато и да е конституционна пречка 
такъв прокурор от най-висш ранг да участва 
като обвинител пред долустоящите по степен 
съдилища (Софийския градски съд и Софий­
ския апелативен съд). Нито пък съществува 
изискване всеки прокурорски орган по всяко 
време и във всяко производство да изпълнява 
всички правомощия, предоставени на проку­
ратурата по конституция с разпоредбата на 
чл. 127. Доведена до крайност на законово 
ниво, подобна процесуална логика би довела 
до пълното елиминиране на всякакъв вид 
специализация на звената в структурата на 
прокуратурата, което освен израз на краен 
формализъм би било и пречка пред ефектив­
ното изпълнение на нейната конституционна 
задача, доколкото създаването на специализи­
рани подразделения е принципно допустимо 
точно с тази цел (Тълкувателно решение № 8 
от 2005 г. по к.д. № 7/2005 г.). По изложените 
съображения Конституционният съд не устано­
вява противоконституционност на разпоредбата 
на чл. 411а, ал. 4 НПК. 
Конституционният съд има последователна 
практика по въпроса за субектната специали­
зация в органите на съдебната власт. По повод 
специализирания наказателен съд той приема, 
че „специализираните съдилища разглеждат 
дела по определена материя съобразно пред­
мета им или съобразно субектите“, както и че 
„какви структурни специализирани звена ще 
се създават в съдебната система е от изклю­
чителната компетентност на законодателя, на 
когото това правомощие е предоставено от 
чл. 119, ал. 2 и чл. 133 от Конституцията, и 
е въпрос на законодателна целесъобразност“ 
(Решение № 10 от 2011 г. по к.д. № 6/2011 г.). 
Критерият за специализация също е предоста­
вен изцяло в дискрецията на законодателя, без 
да има ограничения на конституционно ниво 
за избор на един или друг подход. Той може да 
е само предметен, само субектен или смесен. 
Решението на законодателя е продиктувано от 
специфичните нужди на практиката, както и от 
целите и задачите на наказателната политика 
в дадения момент (Решение № 6 от 2018 г. 
по к.д. № 10/2017 г.). С оглед на това такава 
преценка би следвало да остане извън обхвата 
на нормения контрол за конституционност, 
упражняван от Съда, тъй като обратното би 
означавало намеса в конституционните пра­
вомощия на законодателя. 
В искането се изтъква, че така очертаният 
субектен критерий на специализация на про­
курора, разследващ главния прокурор, води до 
нарушение на чл. 6, ал. 2 от Конституцията, 
доколкото предполага различно третиране 
от закона на главния прокурор на основание 
признака „обществено положение“ на конкрет­
ното лице. Този довод не може да бъде приет 
за основателен. Глава тридесет и първа „а“ от 
НПК не съдържа изрични разпоредби, които 
обвързват прилагането є с конкретно лице. 
Тя е приложима по отношение на което и да 
е лице, заемащо поста на главен прокурор, 
срещу което е инициирано наказателно про­
изводство. Тя съдържа абстрактни правила за 
поведение, приложими неограничен брой пъти 
във времето, засягащи неограничен кръг лица, 
които принадлежат към една и съща група на 
заемащите поста „главен прокурор“ или негов 
заместник. По този начин глава тридесет и 
първа „а“ не създава различно третиране на 
правните субекти, тъй като всеки, който и 
когато отговаря на критерия „главен проку­