Държавен вестник, бр. 93, 2021 г., стр. 20

СТР.  20	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  93
националната идентичност на Република Бъл-
гария като член на ЕС изисква съобразяване 
на установените в Основния закон на страната 
принципи, ценности и традиционни разбира-
ния, обусловили конституционната уредба на 
брака („доброволен съюз между мъж и жена“) 
и семейния статус на лицата. Според Решение 
на СЕС (Голям състав) от 5 юни 2018 г., Коман 
и Хамилтън, C-673/16, „безспорно правилата 
за гражданското състояние, към които спадат 
правилата за брака, са от компетентността 
на държавите членки, а правото на Съюза не 
засяга тази тяхна компетентност (вж. в този 
смисъл Решение от 2 октомври 2003 г., Гарсия 
Авело, C-148/02, т. 25, Решение от 1 април 
2008 г., Маруко, C-267/06, т. 56, Решение от 
14 октомври 2008 г., Грънкин и Пол, C-353/06, 
т. 16)“, и „в този смисъл държавите членки 
разполагат със свободата да предвидят или 
да не предвидят брак между лица от един и 
същи пол“ (Решение от 24 ноември 2016 г., 
Паррис, C-443/15, т. 59). В същото решение, 
като е взел предвид „основното значение 
на института на брака и волята на редица 
държави членки да се придържат и занапред 
към разбирането за този институт като съюз 
между мъж и жена“, СЕС обръща внимание, 
че „съгласно член 4, параграф 2 ДЕС Съюзът 
зачита националната идентичност на държа-
вите членки, присъща на техните основни 
политически и конституционни структури“. 
В подкрепа на гореизложеното впрочем е и 
заключението на генералния адвокат J.Kokott 
от 15.04.2021 г. по дело С-490/20 (В.М.А. сре-
щу Столичната община, район „Панчарево“, 
България), според което съдържанието на 
понятието „национална идентичност“ по 
смисъла на член 4, параграф 2 ДЕС „поради 
самото си естество не може да се определи, 
без да се вземат предвид разбиранията на 
държавите членки за националната им иден-
тичност“. Посочено е, че „задължението на 
Съюза да зачита националната идентичност 
на държавите членки всъщност може да 
се схваща като задължение за зачитане на 
многообразието от разбирания, а оттам и на 
разликите, характеризиращи всяка държава 
членка“. Като е взел предвид, че „понастоящем 
в Съюза няма консенсус относно предпос-
тавките за достъпа до основните институти 
на семейното право“, при което „семейните 
връзки, които съставляват самият предмет 
на тази материя, се определят от национал-
ните норми, уреждащи брака (или развода) и 
произхода (вкл. репродукцията)“, генералният 
адвокат посочва, че „Съдът вече негласно е 
признал, че правилата, уреждащи брака, са 
част от националната идентичност по смисъла 
на член 4, параграф 2 ДЕС…. Причината за 
това е, че семейното право е особено чувс­
твителна правна материя, характеризираща 
се с многообразие от разбирания и ценности 
на равнището на държавите членки и на об-
ществата, които ги съставляват. Семейното 
право – независимо дали се основава на тра-
диционни или на по-„модерни“ ценности – е 
израз на самоопределянето на държавата както 
в политически, така и в социален план. То 
може да се основава на религиозни идеи или 
да бележи отказа на съответната държава от 
тези идеи. В този смисъл обаче то във всички 
случаи е израз на националната идентичност, 
присъща на основните политически и консти-
туционни структури. Нещо повече, правилата 
за определяне на семейните връзки са от 
първостепенно значение за функционирането 
на държавността като цяло.“
Като се има предвид изложеното, съдът 
приема, че изведеното по пътя на тълкуването 
съдържание на конституционното понятие 
„пол“ в неговия биологичен смисъл се вписва 
в Съюзния правов ред и представлява прояв-
ление на българската национална конституци-
онна идентичност, чието зачитане е принцип 
на Европейския съюз, отразяващ девиза на 
Съюза „Единство в многообразието“, и в този 
смисъл олицетворява идеята, че обединението 
на гражданите на Европа за постигане на мир 
и просперитет изисква взаимно зачитане и 
заедно с това – взаимно обогатяване от раз-
личните култури, традиции и езици на държа-
вите членки. Нещо повече – това разбиране 
изцяло кореспондира с признатата в чл. 5 и 
чл. 20, пар. 3 от Конвенцията за правата на 
детето (приета от Общото събрание на ООН 
на 20.11.1989 г., ратифицирана с решение на 
ВНС от 11.04.1991 г. – ДВ, бр. 32 от 23.04.1991 г., 
в сила от 3.07.1991 г.) необходимост децата да 
бъдат отглеждани и възпитавани при зачи-
тане на „местните обичаи“ и съобразяване 
на културните и религиозните особености 
на средата, от която произхождат, като при 
това в преамбюла на Конвенцията семей-
ството е определено като „основна клетка на 
обществото“ и се посочва, че „за пълното и 
хармонично развитие на личността на детето 
то трябва да расте в семейна среда.“
Важно е също така да се отбележи, че 
именно традиционното бинарно разделяне 
на половете стои в основата на биологичната 
репродукция и възпроизводството на човешкия 
вид, и в контекста на необходимостта при 
тълкуването на Основния закон да се отчи-
та националната идентичност в различните 
є измерения Съдът намира за наложително 
да отбележи, че демографската обстановка в 
България не просто е кризисна, но в перспек-
тива поставя под въпрос самото оцеляване на 
нацията (според докладите на ООН, на Евро-
пейската комисия и на Световната банка, както 
и според данните на Националния статисти-
чески институт страната е изгубила повече от