Държавен вестник, бр. 32, 2006 г., стр. 10

С Т Р .  10
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  32
то посредством среднодневното трудово въз-
награждение, върху което са внесени осигу-
рителни вноски през определен период от
време (6 месеца) преди настъпването на оси-
гурителния случай, е следвал изводът, че за
да се изчисли и ползва обезщетението, е необ-
ходимо предварително да е натрупан опреде-
лен трудов или осигурителен стаж.
Впрочем такава логика, подход и система-
тика се съдържат и в сега действащата осигу-
рителноправна уредба. Член 40, ал. 1 КСО уреж-
да общия случай на обезщетението като инс-
титут на осигурителното право, където осно-
вен компонент е изискването за осигурителен
стаж, т.е. осигурителен принос: “Осигурените
лица имат право на обезщетение вместо тру-
дово възнаграждение за времето на отпуск
поради временна неработоспособност, ако имат
най-малко 6 месеца осигурителен стаж.” А в
чл. 41, ал.1 КСО се регулират принципно усло-
вията и редът за определяне размера на обез-
щетението—дневното парично обезщетение за
временна неработоспособност поради общо за-
боляване се изчислява в размер 80 % от сред-
нодневното брутно трудово възнаграждение
или среднодневния осигурителен доход, върху
които са внесени осигурителните вноски за пе-
риода от 6 календарни месеца, предхождащи
месеца на настъпване на неработоспособност-
та; детайлите законът оставя за подзаконова
уредба (чл. 41, ал. 5 КСО).
Заслужава отбелязване, че този общ зако-
нов ред за определяне размера на обезщетени-
ето с принципното изискване за 6 месеца осигу-
рителен стаж не се оспорва в искането. С още
по-голямо основание отбелязване заслужава и
фактът, че в искането не се оспорва и специал-
ния ред за определяне размера на обезщетени-
ето при бременност и раждане (чл. 49, ал. 1
КСО), който ред принципно определя, че раз-
мерът на това обезщетение е 90 % от средно-
дневното възнаграждение или осигурителния
доход, определени по чл. 41 КСО. А както вече
бе посочено, уредбата на същия този чл. 41 КСО
съдържа принципното изискване за 6 календар-
ни месеца, през които са внасяни осигурителни
вноски. Тези неоспорени законови разпоредби
са пряко свързани с оспорените чл. 48а и 52а
КСО и не могат да останат извън вниманието
на съда при решаването на конкретния консти-
туционен спор.
Не може да остане извън вниманието на съда
и фактът, че КСО съдържа уредба и на друг вид
обезщетение за майчинство—обезщетение при
трудоустрояване поради бременност или кър-
мене (чл. 48). Систематически тази уредба е
заедно с оспорваните чл. 48а и 52а в рамките на
раздел II “Обезщетения за майчинство” и съ-
държа същите компоненти, вкл. изискването
за 6 месеца осигурителен стаж, при това непос-
редствено преди месеца на трудоустрояването.
Но разпоредбата на чл. 48 КСО не се оспорва
като противоконституционна.
10. От изложеното се налага изводът, че уред-
бата на чл. 48а и 52а КСО се вписва в цялостната
уредба на общественото осигуряване и е в синх-
рон с нейните основни принципи. Така факти-
ческата картина се избистря: в искането не се
оспорва самата система на държавното общест-
вено осигуряване, не се оспорват посочените по-
горе текстове на КСО, съдържащи уредбата на
института на обезщетението и на осигурителния
стаж, а се оспорва конституционността на изиск-
ването за осигурителен стаж само във фигурата
“право на обезщетение при майчинство”. Тази
правна фигура обаче е част от системата на дър-
жавното обществено осигуряване и тя функцио-
нира по общите принципи и правила за общест-
веното осигуряване. От това за съда следва, че
разглеждането и решаването на спора за конс-
титуционността на чл. 48а и  52а КСО не може да
не обхване и чл. 51, ал.1 от Конституцията, кой-
то представлява конституционната опора за ця-
лата система на общественото осигуряване и
прокламира правото на обществено осигурява-
не и социално подпомагане като основни права
на гражданите в социалната сфера.
Впрочем самото искане прави логическата
връзка между двата конституционни текста
(чл. 47, ал. 2 и чл. 51, ал. 1), без изрично да го
изтъква. И от тази позиция в искането се прави
заключението, че след като в Конституцията
няма никакви изрични изисквания за този от-
пуск “... според Конституцията обезщетение за
бременност и раждане и гледане на малко дете
следва да се плаща дори и майката да има един
ден трудов стаж”.
Това заключение не може да бъде споделено
от съда. От самия факт, че чл. 47, ал. 2 не казва
нищо повече за платения отпуск преди и след
раждане, могат да се правят и други заключе-
ния—например, че след като Конституцията не
го казва, значи че не е нужно лицето да е в тру-
дово правоотношение или че отпускът няма срок.
Ако се следва докрай аргументацията на
искането, ще се стигне до извода, че особената
закрила по чл. 47, ал. 2 от Конституцията се
полага само на работещата жена майка. А Кон-
ституцията не постулира това; тя изброява раз-
лични форми на дължимата закрила, без да
прави каквито и да са уточнения, вкл. откъде
идват средствата за тази закрила. Следовател-
но от редакцията на чл. 47, ал. 2 от Конституци-
ята не може да бъде направено заключението,
че след като разпоредбата не съдържа услови-
ята за платения отпуск преди и след раждане,
той се ползва от жената майка без каквито и да
е правила—без значение дали работи, или не
работи, дали е в осигурителната система, дали
е в системата за социално подпомагане и т.н.