Държавен вестник, бр. 35, 2002 г., стр. 18

С Т Р .  18
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  35
но използването на различни термини за еднак-
ви по своята природа актове. Решаващ трябва да
бъде не повърхностният езиков анализ (реше-
ние или предложение), а правната същност и
функции на акта.
2. Всяко “предложение” е решение
Погрешно е разбирането, че решението да
бъде направено предложение и самото пред-
ложение са два различни акта. Разглеждани
като речеви актове, всички предложения са
решения. От една страна, те са екзерситиви—
съдържат решения в полза или против опреде-
лен начин на действие (решение да предло-
жат...); от друга страна, едновременно с това
са и комисиви—задължават своите автори към
определена линия на поведение (да предло-
жат...). Както отбелязва Остин (Джон Лонг-
шоу), връзката между екзерситив и комисив
тук е така тясна, както между значение и под-
разбиране. Казано на езика на интересуващия
ни тук проблем, всички упоменати предложе-
ния са решения. Всяко предложение предпо-
лага решение, решението подразбира предло-
жение. От логическа, а следователно и от прав-
на гледна точка предложението не може да бъде
отделено от решението да бъде направено.
Двете са единен акт независимо от възможно-
то техническо, канцеларско оформление в два
различни документа. По своя правен характер
всяко предложение е решение.
3. Не всяко решение е акт на администрати-
вен орган
Всяко предложение е решение, но не всяко
решение е акт на административен орган. От
правна гледна точка посочените по-горе при-
мерно предложения се различават съществено
помежду си. Различен е конституционният ста-
тус на техните автори (не всички са админист-
ративни органи), компетенциите на последни-
те (не всички имат управленски компетенции),
целите и функциите на техните актове. Така
например субектът по чл. 89, ал. 1 от Конститу-
цията (една пета от народните представители)
не е административен орган. Органите, които
издават предложенията по чл. 98, т. 6, чл. 100,
ал. 2 и чл. 129, ал. 2 от Конституцията, обаче са
административни органи.
Отделно може да бъде обсъждана подвиж-
ната и сложна материя на политическите (на
управление или парламентарни) актове, както
и разбирането за имунитета срещу съдебно об-
жалване, с който те разполагат. Според мен тук
това не се налага от предмета на делото.
4. Процесните предложения се различават
помежду
Неизбежно е обаче констатирането на съ-
ществено различие от конституционноправна
гледна точка между включените в предмета
на делото предложения—по чл. 98, т. 6 и
чл. 100, ал. 2, от една страна, и предложението
по чл. 129, ал. 2, от друга страна. Това разли-
чие формално юридически се изразява в об-
вързващата сила на предложението за прези-
дента и практически има значение за прецен-
ката на правния интерес от самостоятелното
му обжалване, независимо от указа на прези-
дента. Един кратък съпоставителен анализ на
уредбата потвърждава това.
5. Предложенията по чл. 98, т. 6 и чл. 100, ал. 2
Първите две предложения са отправени до
президента в качеството му на носител на ос-
новни конституционни функции в областта на
международните отношения и в областта на
отбраната и въоръжените сили. В двата случая
няма съмнение, че органът, който прави пред-
ложенията (Министерският съвет), е висш ад-
министративен орган; че той има конституци-
онно установени управленски компетенции в
посочените две области (чл. 105, ал. 1 и 2 от
Конституцията); че целта и функциите на нап-
равените предложения е упражняване на влас-
тническите му правомощия в областта на меж-
дународните отношения и отбраната. Следова-
телно няма съмнение, че тези предложения са
актове на администрация, независимо от това,
дали и доколко са административни актове
според легалната дефиниция на чл. 2 ЗАП. По
отношение на тяхната правна сила за президен-
та накратко трябва да се отбележи следното:
5.1. Президентът може да откаже да издаде
указ. Конституционните правомощия, както и
утвърденият в международното право статус на
държавния глава произтичат от държавния су-
веренитет и разкриват особеното място на пре-
зидента в осъществяването на международни-
те отношения и отбраната. В този контекст
следва да бъдат разглеждани и правомощията
на президента по чл. 98, т. 6 и чл. 100, ал. 2 от
Конституцията. Той може да откаже да се съ-
образи с предложението на Министерския съ-
вет и този отказ не съставлява нарушение на
Конституцията.
5.2. Министерският съвет и президентът
имат съвместна компетентност. Следовател-
но в двата случая предложенията на Минис-
терския съвет са поставени в зависимост от
указа на президента; последният също разпо-
лага със значителни компетентности в съот-
ветната област. Конституционната уредба об-
вързва компетенциите на двата органа, т.нар.
съвместна компетентност (така изрично и
Решение № 13 от 30 септември 1999 г. по к.д.
№ 9 от 1999 г. (ДВ, бр. 88 от 1999 г.).  Израз на
тази съвместна компетентност е и изискване-
то за приподписване от министър-председате-
ля или съответния министър като конститути-
вен елемент за действителността на указа—
чл. 102, ал. 2 от Конституцията.
Възможно е да възникват конфликти между
двата органа при упражняването на съвместна-
та им компетентност, но не са предвидени прав-
ни механизми за евентуалното им разрешава-
не. Остава открит единствено пътят за разре-
шаване с политически средства в рамките на
общото конституционно задължение за взаи-
модействие между властите.